Справа № 700/782/25
Провадження № 2/700/439/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року Лисянський районний суд Черкаської області у складі:

головуючого - судді Бесараб Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Мельніченко Н.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Олійник Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Лисянка цивільну справу №700/782/25, провадження №2/700/439/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Лисянська державна нотаріальна контора Звенигородського району Черкаської області про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер брат позивача ОСОБА_3 , якого він до смерті доглядав та поховав за власні кошти. Після його смерті залишилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Бажаючи оформити спадкове майно, позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак отримав відмову у зв`язку з наявністю заповіту на іншого спадкоємця. Зі змісту наявного заповіту стало відомо, що все своє майно спадкодавець заповів ОСОБА_2 . Впродовж останніх років життя, спадкодавець перебував у повній залежності від допомоги та турботи позивача, оскільки зловживав алкоголем. Для нього брат був єдиною людиною, яка забезпечувала продуктами, одягом, оплачувала комунальні послуги, організовувала лікування та робила все можливе, щоб полегшити його стан. Навіть перебуваючи на військовій службі та виконуючи свій обов`язок із захисту України, позивач знаходив час, можливість і ресурси, щоб підтримувати брата та дбати про нього. Після смерті спадкодавця саме позивач організував поховання, взяв на себе всі витрати та встановив надгробний пам`ятник, зберігаючи пам`ять про нього. Тим більш болісним і несправедливим стало для позивача дізнатися, що існує заповіт на користь сторонньої особи, яка за життя спадкодавця не зробила жодного кроку для допомоги, не підтримувала його в складні часи, не провідувала та навіть не виявляла елементарної людської участі. Така ситуація виглядає не лише юридично сумнівною, але й глибоко суперечить моральним засадам, адже позивач - єдина близька людина спадкодавця, яка, ризикуючи власним життям на фронті, не полишила брата напризволяще, тоді як ОСОБА_2 був повністю відсутній у його житті. За таких обставин змушений звернутися до суду з даною позовною заявою та просить визнати заповіт недійсним та визнати за ним право власності на спадкове майно.

Ухвалою суду від 18.08.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

22.09.2025 року відповідач ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» направив до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає наступне. Представник позивача у своїй заяві посилається на те, що померлий, тобто дідусь відповідача - ОСОБА_3 , перебував на повному утриманні позивача, у зв`язку з тривалим вживанням алкоголю, погіршенням здоров`я та фактичною непрацездатністю. Щодо стану здоров`я та залежності спадкодавця, представник позивача вказує, що на момент складання заповіту спадкодавець систематично зловживав алкоголем, мав ознаки хронічної алкогольної інтоксикації. В свою чергу відповідач просить суд звернути увагу на те, що заповіт був складений у 2022 році, а також сам факт вживання алкоголю не робить людину недієздатною чи непрацездатною. Вважає, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими. Заповіт, який оскаржує позивач, відповідає вимогам Закону, ОСОБА_3 не був визнаний недієздатним чи обмежено дієздатним, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що заповідач на момент складання оспорюваного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а також не підписував оспорюваний заповіт. Як вбачається із тексту заповіту, при посвідчені заповіту особу заповідача було встановлено, дієздатність його перевірено, він до підписання прочитаний уголос заповідачем та власноручно ним підписаний. Враховуючи наведене вище, оскільки представником позивача не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, що заповіт був підписаний не померлим, не надано до суду доказів на спростування дієздатності заповідача при складанні заповіту, та відповідно обставин, зазначених у позовній заяві щодо психічних вад заповідача, не доведено аргументи недійсності правочину, а відтак, відсутні підстави для визнання спірного заповіту недійсним, а тому у задоволенні позовних вимог відповідач просить відмовити. Позовні вимоги вважає необґрунтованими, а спірний заповіт таким, що відповідав волі спадкодавця і вчинений з дотриманням вимог закону.

23.09.2025 від представника позивача ОСОБА_4 , через канцелярію суду надійшло заперечення на відзив на позовну заяву, в якому з твердженням відповідача не погоджується, з огляду на таке: на момент складання спірного заповіту ОСОБА_3 дійсно тривалий час страждав на хронічне захворювання, мав залежність від алкоголю, що підтверджується свідченнями сусідів і родичів. Внаслідок цього він був фактично непрацездатним і перебував на повному утриманні позивача. Формальне визнання особи недієздатною судом, не є єдиною підставою для встановлення факту відсутності у неї здатності усвідомлювати значення своїх дій. Щодо волевиявлення заповідача, предстаник позивача зазначає, що ч. 2 статті 1257 ЦК України встановлює, що заповіт може бути визнаний судом недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У даному випадку саме такі обставини мали місце, оскільки через хворобу, залежність та погіршення психоемоційного стану, брат позивача не був здатний вільно і усвідомлено розпоряджатися своїм майном. Щодо перевірки дієздатності нотаріусом, посилання відповідача на те, що нотаріус «перевірив дієздатність» є необгрунтованим, адже нотаріус не є лікарем та не проводить спеціальних медичних обстежень. Формальна наявність підпису в заповіті не може свідчити про наявність внутрішньої волі заповідача, якщо фактично він перебував у стані хвороби та залежності. Саме факт відсутності такої вільної волі і є підставою для визнання заповіту недійсним. Позивач, після смерті брата ОСОБА_3 , як особа, що фактично доглядала за ним та несла витрати на поховання, уже встановив йому надгробний пам`ятник на місці поховання. Це свідчить про реальне виконання ним обов`язків, які традиційно покладаються на найближчих членів сім`ї, та додатково підтверджує їх тісні зв`язки з померлим. Таким чином, намагання відповідача заперечити права позивача на спадкування виглядають ще більш безпідставними. Доводи відповідача не спростовують обставин, викладених у позовній заяві. Натомість, матеріали справи свідчать, що спірний заповіт був складений у стані, коли спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Це є підставою для визнання заповіту недійсним відповідно до ст.ст. 215, 225, 1257 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, просить прийняти дані заперечення до розгляду та відмовити у врахуванні доводів, викладених у відзиві відповідача, як безпідставних та необгрунтованих, а позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

14.10.2025 представник Лисянської державної нотаріальної контори- Любчич Ф.І., надав суду заперечення на позовну заяву про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно, в якому зазначає наступне. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи визначені у заповіті. У ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Як вказано у частині першій та другій статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Заповіт, як остання воля особи, стосується її розпорядження на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права на спадкування, визначення обсягу спадщини. що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування. При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право здійснюсться нею вільно, на власний розсуд. Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцим спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Посилання на те, що на момент складання заповіту заповідач систематично зловжива алкоголем, мав ознаки хронічної алкогольної інтоксикації в позовній заяві жодним чином не підтверджено, ні медичними документами, ні іншими документами передбаченим діючим законодавством. Представник позивача стверджує в позовній заяві, що смерть настала від хвороб спричиненої алкогольною залежністю, проте в лікарському свідоцтві про причину смерті №68 від 22.11.2023 року, виданому Лисянською територіальною лікарнею Лисянської селищної ради зазначено, що причиною смерті є тромбоембонія легеневої артерії. Якщо позивач та його представник в своєму позові хочуть, щоб суд визнав заповіт недійсним, то слід враховувати, що дане питання передбачено ст. 1257 ЦК України де зазначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Що стосується повної цивільної дієздатності, то ст. 34 ЦК України - повну цивіль дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття). У відповідності до ч.1 ст. 36 ЦК України, суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на здатність усвідомлювати значення своїх дій, та (або) керувати ними. Згідно ч.1 ст.37 ЦК України над фізичною особою, цивільна дієздатність якої обмежена, встановлюється піклування. Згідно ч.1 ст.40 ЦК України фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішення суду. Про це згідно ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки і піклування. Такі рішення суду у матеріалах справи відсутні. У запереченнях поданих представником позивача знову повторюються загальні фрази позовної заяви без будь-яких письмових чи інших передбачених законодавством доказів. У п.3 заперечень щодо перевірки дієздатності нотаріусом, представник позивача посилається на те, що нотаріус не є лікарем та не проводить спеціальних медичних обстежень, свідчить про незнання законодавства в цьому питанню, оскільки тільки суд може обмежити дієздатність фізичної особи, про що було зазначено вище. Діючим законодавством зокрема ст. 44 Закону України «Про нотаріат» та главою «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» зазначено, що дієздатність громадянина, що звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевіряється нотаріусом на підставі наданих документів і передбачених ст.43 Закону, що підтверджують його вік, а також на підставі переконаності нотаріуса в результаті проведеної розмови та роз`яснення наслідків вчинення нотаріальної дії, у здатності особи усвідомлювати значення цієї нотаріальної дії, її наслідків та змісту роз`яснень нотаріуса, а також відповідності волі і волевиявлення особи щодо вчинення нотаріальної дії. Заповідач був на прийомі у нотаріуса в кінці березня 2022 року, де з ним проведена розмова. За вчиненням правочину заповідач звернувся 05.04.2022 року, надавши довідку від лікаря психіатра, датовану 01.04.2022 року, отже з моменту першої бесіди нотаріусом до складання заповіту пройшло більше п`яти днів. Тобто, у заповідача був час обдумати свої дії і прийняти відповідне рішення. Крім того, в запереченнях поданих представником позивача до суду 22.09.2025 року, відмічено, що заповідач був непрацездатним і перебував на утриманні позивача, проте знову таки, як і в самій позовній заяві жодних доказів суду не надано, крім світлини з місця поховання та накладної на придбані речі для поховання. До того ж, брат проживав у Житомирській області, більше як за 300 км, не міг здіснювати постійний догляд, але якщо заповідач дійсно потребував опіки або піклування, то у відповідності до ст. 57 ЦК України особа, якій стало відомо про фізичну особу, яка потребує опіки або піклування, зобов`язана негайно повідомити про це органи опіки та піклування. Позивач цього не зробив. Документи від органу опіки та піклування про підтвердження цього факту відсутні. Виходячи з вищевикладеного, вважає, що діючим законодавством дане питання достатньо врегульоване. Сама позовна заява містить загальні фрази, без надання суду будь-яких необхідних доказів, з якої так і не зрозуміло про що позов, про відшкодування витрат на поховання і за встановлення надгробного пам`ятника чи визнання заповіту недійсним. До того ж викликає сумнів і сама позовна заява, підписана ніби самим позивачем, адже підписи в договорі №124 від 13.08.2025 року, копії нотаріально засвідченої довіреності та підпис в паспорті (копії) позивача дуже різняться. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтвержуватись іншими засобами доказування. На підставі викладеного, керуючись діючим законодавством України, просить суд долучити дані заперечення до матеріалів цивільної справи № 700/782/25.

20.10.2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Вказував на те, що його брат, складаючи заповіт на ОСОБА_2 , не усвідомлював значення своїх дій, оскільки тривалий час зловживав алкоголем та мав хронічні захворювання, що спричинило погіршення роботи головного мозку та нервової системи. На його прохання він часто надсилав йому кошти на продукти харчування та інші потреби. Вважає заповіт недійсним, оскільки був складений під впливом алкоголю.

Відповідач у судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Представник третьої особи без самостійних вимог у судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі.

Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили суду, що ОСОБА_3 зловживав алкогольними напоями, в його будинку часто збиралися сторонні особи, які вживали з ним алкоголь. Жив за рахунок брата, який надсилав йому кошти. Обмовився, що склав заповіт на ОСОБА_2 родича покійної дружини, оскільки сподівався, що він візьме на себе його фінансові витрати, але він не допомагав йому матеріально. Вважають, що заповіт був складений під впливом алкоголю.

Дослідивши та перевіривши письмові докази справи, вислухавши учасників справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступного висновку.

Матеріалами справи встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер брат позивача ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 29.11.2023 року.

Після його смерті залишилася спадщина, до складу якої входить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Із постанови державного нотаріуса Лисянської державної нотаріальної контори № 1224/02-31 від 26.09.2024 року вбачається, що позивач звернувся із заявою про прийняття спадщини. Однак отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з неподанням документів, передбачених законодавством для оформлення спадщини. Документи про родинні відносини відсутні. Спадкодавець ОСОБА_3 залишив заповіт, посвідчений 05.04.2022 року державним нотаріусом Лисянської державної нотаріальної контори Любчичем Ф.І., зареєстрований в реєстрі за № 501, відповідно до якого все своє майно заповів ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки виконавчого комітету Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області № 979 від 12.08.2025, ОСОБА_3 проживав за адресою: АДРЕСА_1 з 13.02.2003 року по 21.11.2023 року.

Відповідно до ст. 1233 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

За вимогами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно якої загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем.

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3 статті 203 ЦК України.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам Цивільного кодексу України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.

Як вбачається із заповіту, посвідченого 05.04.2022 року державним нотаріусом Лисянської державної нотаріальної контори Любчичем Ф.І., зареєстрованим в реєстрі за № 501, ОСОБА_3 був дієздатним, особисто підписав заповіт, який за допомогою загальноприйнятих технічних засобів складений державним нотаріусом Лисянської державної нотаріальної контори Черкаської області та посвідчений ним. Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідачем ОСОБА_3 і власноручно підписаний ним у присутності нотаріуса. Особу ОСОБА_3 встановлено, його дієздатність перевірено.

Позивач стверджує, що його брат підписав заповіт не зовсім усвідомлюючи про що йдеться з огляду на те, що не усвідомлював значення своїх дій, оскільки тривалий час зловживав алкоголем та мав хронічні захворювання.

Разом з цим заповіт прочитаний та підписаний ОСОБА_3 особисто, про що свідчить його підпис.

Для забезпечення змагальності процесу за приписами ст. 10 ЦПК України суд вживав заходів для сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснив особам, які беруть участь у справі, їх права, обов`язки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Із клопотаннями про призначення будь-яких експертиз щодо психічного чи фізичного стану здоров`я спадкодавця сторони не звертались, медичних карток чи інших доказів нявності у ОСОБА_3 хвороб, які б завадили померлому усвідомлювати суть заповіту позивач не надав.

Тому суд не має сумнівів, що при складанні заповіту волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі, а також, що в момент складання заповіту він розумів значення своїх дій і міг керувати ними.

Додатково слід зазначити, що за життя заповідач мав можливість у будь-який час скасувати заповіт. Право заповідача на скасування заповіту є невід`ємною частиною гарантованої Цивільним кодексом України свободи заповіту. Підставою скасування заповіту може бути тільки воля та бажання заповідача, який під час цієї дії був дієздатним, усвідомлював значення своїх дій, міг керувати ними та не помилявся щодо настання правових наслідків. Оскільки заповіт є одностороннім правочином, то згода осіб, зазначених в заповіті на його скасування не потрібна.

Статтею 1254 ЦК України передбачені способи скасування заповіту: складання нового заповіту, який скасовує попередній, та скасування заповіту шляхом вчинення самостійного одностороннього правочину - скасування заповіту.

Враховуючи наведене суд приходить до висновку, що оспорюваний заповіт за формою та змістом відповідає вимогам чинного законодавства, його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. Обставин, які б свідчили, що волевиявлення заповідача не відповідало його волі, не встановлено.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином позивач не довів, що в момент складання заповіту 05.04.2022 року спадкодавець ОСОБА_3 , був недієздатним, не усвідомлював своїх дій, внаслідок чого його волевиявлення не було вільним.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 12, 13, 19, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог Лисянська державна нотаріальна контора Звенигородського району Черкаської області про визнання заповіту недійсним та визнання права власності на спадкове майно відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 29.12.2025.

Реквізити сторін:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Представник позивача - адвокат Олійник Наталія Олександрівна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серія ОД №005271, місцезнаходження: вул. Незалежності, 29 селище Лисянка Звенигородського району Черкаської області.

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_3

Третя особа Лисянська державна нотаріальна контора, , місцезнаходження: вул.Незалежності, 25 селище Лисянка Звенигородського району Черкаської області.

Суддя Наталія БЕСАРАБ