ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 522/15637/20

провадження № 61-913св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

відповідачі: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Департамент міського господарства Одеської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2022 року в складі судді Домусчі Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року в складі колегії суддів: Лозко Ю. П., Назарової М. В., Стахової Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року позивачі звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Департаменту міського господарства Одеської міської ради, у якому просили:

- встановити факт того, що квартира, позначена літерою А7 на схематичному плані земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , у технічному паспорті на житловий будинок АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_1 від 30 січня 2003 року є квартирою АДРЕСА_2 ;

- визнати недійсним розпорядження від 08 грудня 2004 року № 189130 та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 , видане 08 грудня 2004 року Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради на ім`я ОСОБА_6 ;

- зобов`язати ОСОБА_7 не чинити перешкоди ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 .

На обґрунтування позову зазначали, що 20 березня 2003 року на підставі розпорядження органу приватизації №175375 від 20 березня 2003 року вони отримали свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 , яке зареєстровано у КП «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості». Зазначена квартира була непридатна для проживання, проте ОСОБА_2 мав інвалідність 1 групи, а ОСОБА_1 працювала двірником, тому ремонтні роботи у квартирі позивачі здійснювали поступово, по мірі своїх фінансових та фізичних можливостей, а тому лише навідувалися до квартири АДРЕСА_4 для проведення ремонтних робіт.

08 грудня 2004 року Управління житлово комунального господарства Одеської міської ради на підставі розпорядження органу приватизації №189130 від 08 грудня 2004 року видало ОСОБА_6 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 . Для отримання цього свідоцтва ОСОБА_9 , будучи опікуном ОСОБА_6 , надала Приморському районному суду у справі № 2-5410/2004 довідку, що містила недостовірну інформацію про проживання ОСОБА_6 в квартирі АДРЕСА_5 без реєстрації, датовану 11 лютого 1999 року.

15 червня 2004 року Приморський районний суд м. Одеси у справі №2- 5410/2004 ухвалив рішення, яким задовольнив позов ОСОБА_9 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , визнав за ОСОБА_6 право користування квартирою АДРЕСА_5 , зобов`язано Приморську районну адміністрацію укласти договір житлового найму з ОСОБА_6 в особі його опікуна ОСОБА_9 на квартиру АДРЕСА_5 .

Та обставина, що ОСОБА_9 надала суду довідку, що містила недостовірну інформацію про проживання ОСОБА_6 підтверджується поданням прокуратури Приморського району міста Одеси про усунення порушень законодавства України про власність № 16-2559 вих. 12 від 12 лютого 2012 року, листами прокуратури Приморського району міста Одеси №7-197-06 від 13 лютого 2012 року та №7-2145-05 від 23 лютого 2012 року.

Крім того, у постанові слідчого Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України від 24 вересня 2012 року у рамках кримінального провадження № 42 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_5 зазначено, що проведеними слідчими діями встановлено, що у червні 2004 року ОСОБА_9 , будучи опікуном ОСОБА_6 , надала недостовірні дані в Приморський районний суд м. Одеси, внаслідок чого отримала рішення суду у справі № 541/2004, на підставі якого неповнолітній ОСОБА_6 став власником об`єкту нерухомості, отримавши правовстановлюючі документи на право власності на фактично неіснуючу квартиру АДРЕСА_3 , так як в 1996 році ця квартира була зруйнована в результаті пожежі.

За результатами проведеної будівельно-технічної експертизи № 12387 від 10 грудня 2007 у рамках кримінального провадження № 2 за ознаками злочинів, передбачених частиною третьою статті 185, статтею 356 КК України, серед іншого встановлено, що враховуючи помилку (описку) при виготовлені технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_5 можливо вказати, що дійсною і достовірною вказана площа квартири АДРЕСА_4 у технічному паспорті від 30 лютого 2003 року.

У 1981 році квартира АДРЕСА_5 була приєднана до квартири АДРЕСА_6 в якості підсобного приміщення, оскільки не була придатна для проживання. 09 червня 1996 року квартира АДРЕСА_5 повністю згоріла у пожежі та не підлягала відновленню, що підтверджується актом про пожежу від 09 червня 1996 року, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 1996 року у справі №2- 2300/1996, рішенням Одеської міської ради № 263 від 27 липня 1996 року, рішенням Одеської міської ради № 130 від 22 лютого 1997 року, рішенням Київської районної ради народних депутатів № 600 від 18 червня 1996 року.

Позивачі зверталися до правоохоронних органів щодо незаконного захоплення квартири АДРЕСА_4 , після чого здійснювалося досудове розслідування кримінальних правопорушень у різних кримінальних провадженнях, зокрема, у кримінальному провадженні № 42 ОСОБА_1 визнано потерпілою та цивільним позивачем, однак у межах кримінальних проваджень права позивачів не поновлені.

31 липня 2019 року ОСОБА_6 продав ОСОБА_7 спірну квартиру АДРЕСА_5 , тому вони фактично не можуть користуватися своєю квартирою АДРЕСА_4 , оскільки ОСОБА_7 в`їхав в квартиру, позначену літерою А7 на схематичному плані земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , яка є квартирою АДРЕСА_4 , вважаючи її квартирою АДРЕСА_5 .

З наявних у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 документів неможливо встановити фактичне розташування квартири АДРЕСА_3 .

Короткий зміст рішення судів першої та апеляційної інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2022 року в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Позивачі наполягали, що відповідність квартири АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 встановлена у висновку будівельно-технічної експертизи від 10 грудня 2007 року, в той же час вказаною експертизою питання тотожності квартир не встановлено, як і не встановлено, що квартира АДРЕСА_5 і є квартирою АДРЕСА_4 .

Суд не є спеціалістом у будівельно-технічної галузі та не має можливості визначити самостійно чи є тотожність літ. а7 35/1000 частини квартири АДРЕСА_4 та квартири АДРЕСА_5 . Жодна зі сторін клопотань про призначення експертизи не заявляла.

Крім того, відомостей того, що квартира АДРЕСА_5 є 35/1000 частин квартири АДРЕСА_4 матеріали справи не містять.

Постановою Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2022 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що доведеним є факт знищення квартири АДРЕСА_5 у 1996 році з огляду на надані позивачами докази.

Відповідачі не надали жодних належних, допустимих та достатніх доказів на спростування цієї обставини.

Суд першої інстанції безпідставно відхилив висновок № 12387 будівельно-технічної експертизи по кримінальній справі № 2 від 10 грудня 2007 року, складеного Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, зміст якого, з урахування інших доказів у справі, свідчить про обґрунтованість доводів позовної заяви про тотожність квартири АДРЕСА_5 та квартири АДРЕСА_2 .

Разом з тим, обраний позивачами спосіб захисту у вигляді встановлення факту та визнання недійсним розпорядження, скасування свідоцтва про право власності та зобов`язання не чинити перешкоди, за відсутності вимог про витребування цього майна з чужого незаконного володіння не є ефективним та не призведе до відновлення їх порушених прав.

Апеляційний суд також врахував, що в матеріалах справи відсутні докази того, що допущена в минулому органом влади помилка (видання УЖКГ двох свідоцтв про право власності на одне і те саме приміщення різним власникам) є наслідком неправомірних дій відповідача ОСОБА_6 , а отже виправлення допущеної в минулому органом влади помилки не може мати наслідком непропорційне втручання в право власності ОСОБА_7 на спірне майно, оскільки задоволення позову з цих підстав покладатиме надмірний індивідуальний тягар на особу, яка володіє квартирою протягом тривалого часу, а отже, порушить справедливий баланс інтересів сторін.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У січні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 через представника ОСОБА_10 звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просили скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року й ухвалити нове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування касаційної скарги зазначали про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (провадження № 14- 144цс18), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15- ц (провадження № 14-338цс18), від 30 червня 2020 року в справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19), від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19), від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21), від 31 травня 2023 року в справі № 335/12292/19 (провадження № 61-10042св21), від 05 липня 2023 року в справі № 912/2797/21 (провадження № 12-32гс22) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також вказували на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Без задоволення позовних вимог про встановлення факту тотожності спірних квартир вони позбавлені можливості звернутися до суду з віндикаційним позовом.

Апеляційний суд встановив, що відповідно до технічних паспортів на квартиру АДРЕСА_5 від 004 вересня 2004 року та на квартиру АДРЕСА_4 від 30 січня 2003 року квартири є однаковими за своїми технічними характеристиками та розташуванням. Отже, на одне й те саме приміщення, розташоване на АДРЕСА_1 , видано два технічних паспорта, два свідоцтва про право власності та зареєстровано два власника - ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_5 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_4 .

Тобто у будинку АДРЕСА_1 документально існує дві квартири - АДРЕСА_5 та АДРЕСА_4 , тоді як фактично існує лише одна квартира.

У спірних відносинах позивачі першими набули право власності на квартиру АДРЕСА_4 , тому не можуть нести ризики та відповідальність за недбалість органів влади при видачі правовстановлюючих документів іншим особам та не саме майно.

Суд апеляційної інстанції не повинен був надавати оцінку добросовісності ОСОБА_7 та необхідності врахування статті 1 Першого Протоколу до Конвенції. Вказані обставини досліджуються під час розгляду вимог про витребування майна, яких вони не заявляли.

Висновок апеляційного суду про те, що обраний позивачами спосіб захисту не є ефективним та не призведе до поновлення їх порушених прав, протирічать його ж висновкам про те, що реєстрація права власності здійснена за ОСОБА_1 , та за ОСОБА_7 на об'єкти нерухомості з різними номерами, які фактично є однією і тією ж самою квартирою.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду м. Одеси.

05 квітня 2024 року справа № 522/15637/20 надійшла до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що розпорядженням Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 339 від 13 березня 2002 року «Про надання ОСОБА_1 службового жилого приміщення квартири АДРЕСА_2 », на підставі клопотання КП «ЖЕО Київського району» вирішено надати ОСОБА_1 службове жиле приміщення та видати ордер для вселення в однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 на склад сім`ї чотири особи: вона, чоловік ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_11 , син ОСОБА_5

14 березня 2002 року Київська районна адміністрація виконавчого комітету Одеської міської ради видала ордер на службове житлове приміщення № 0549 серії КР ОСОБА_1 (двірник ЖЕО 203) із сім`єю з чотирьох осіб на право заняття службового жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_7 .

Розпорядженням Управління житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради від 20 березня 2003 року № 175375 задоволено заяву ОСОБА_1 та передано квартиру АДРЕСА_4 в спільну часткову власність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 в рівних частках, що складає 35/1000 частин домоволодіння.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20 березня 2003 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради, 35/1000 частин домоволодіння, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_7 , дійсно належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , ОСОБА_5 в рівних частках. Загальна площа будинку становить 1488 кв. м, приватизована частина - 52,8 кв. м.

Згідно технічного паспорту на 35/1000 житлового будинку на АДРЕСА_1 , виготовленого 30 січня 2003 року на ім`я ОСОБА_1 , загальна площа цієї частки становить 52,8 кв. м, житлова площа - 12,8 кв. м та складається з приміщень: 1 - площею 9,3 кв. м, 2 - площею 7,8 кв. м, 3 - площею 13,9 кв. м, 4 - площею 9,0 кв. м, 5 - площею 12,8 кв. м.

Розпорядженням Київської райадміністрації Одеської міської ради від 28 квітня 1999 року № 611 ОСОБА_9 як бабуся по лінії батька була призначена опікуном ОСОБА_6 у зв`язку зі смертю матері та засудженням батька до позбавлення волі. Відповідно до довідки «ЖЕУ-207» ОСОБА_6 проживав у квартирі АДРЕСА_3 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2004 року у справі № 2-5410/2004 позов ОСОБА_9 , яка діяла в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6 , до Приморської райадміністрації Одеської міської ради про визнання права на житлову площу та зобов`язання укласти договір найму житлового приміщення задоволено, визнано за ОСОБА_6 право на користування квартирою АДРЕСА_3 ; зобов`язано Приморську райадміністрацію Одеської міської ради укласти договір житлового найму з ОСОБА_6 в особі його опікуна ОСОБА_9 .

На підставі розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради № 2360 від 20 липня 2004 року на ім`я ОСОБА_6 було відкрито особовий рахунок на 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Розпорядженням органу приватизації УЖКГ № 189130 від 08 грудня 2004 року передано ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 54,5 кв. м у власність.

08 грудня 2004 року Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради видало ОСОБА_6 свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 .

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 , виготовленого 04 вересня 2004 року КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості», виданого на ім`я ОСОБА_6 , квартира АДРЕСА_5 складається з 3 житлових кімнат, загальною площею 54,5 кв. м, жилою площею 36,5 кв. м. Згідно технічної характеристики квартира складається із 3 житлових кімнат, з яких 1 - кімната площею 13,3 кв. м, 2 - кімната площею 8,8 кв. м, 3 - кімната площею 14,4 кв. м,кухня площею 8,2 кв. м, коридор площею 9,8 кв. м.

31 липня 2019 року ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_7 договір купівлі-продажу, на підставі якого продав квартиру АДРЕСА_3 .

Відповідно до акту про пожежу від 09 червня 1996 року по АДРЕСА_1 сталася пожежа, згоріли 2 дерев`яних сарая та квартири АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_12 . Також зазначено, що у квартирі АДРЕСА_5 , де проживає ОСОБА_12 , повністю згоріла покрівля, обрушена стеля на площі 3 кв. м.

Згідно листа виконкому Київської райради народних депутатів № 185/12 від 10 червня 1996 року, 09 червня о 14:30 год в результаті пожежі згорів флігель на провулку АДРЕСА_1 . Будинок відновленню не підлягає. В результаті пожежі постраждали 7 квартир, в яких мешкають 8 родин.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 вересня 1996 року у справі № 2-2300/1996 визнано родини ОСОБА_12 та ОСОБА_13 з дочкою ОСОБА_14 та її дочкою ОСОБА_15 1993 року народження такими, що мають право на надання житлової площа поза чергою. Рішення суду мотивовано тим, що зазначені вище особи проживали у квартирі АДРЕСА_3 , яка за наслідками пожежі, що сталась 09 червня 1996 року, зруйнована та на час ухвалення рішення є непридатною для життя.

Апеляційний суд встановив, що доведеним є факт знищення квартири АДРЕСА_5 у 1996 році з огляду на наявні в матеріалах справи докази.

Відповідно до висновку № 12387 будівельно-технічної експертизи, проведеної в рамках кримінальної справи №2, від 10 грудня 2007 року, складеного Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз, експертом було досліджено розбіжності у складі приміщень, їх найменуваннях, площі та лінійних розмірах квартир АДРЕСА_5 та АДРЕСА_2 .

Надавши оцінку змісту цього висновку, з урахування інших доказів у справі, апеляційний суд дійшов висновку про тотожність квартир АДРЕСА_5 та АДРЕСА_2 , на які УЖКГ видано свідоцтва про право власності .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту

Задоволення судом позовної вимоги має з урахуванням вимог верховенства права дозволити досягнути мети судочинства, зокрема реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач.

Апеляційний суд під час розгляду цієї справи вважав доведеним факт знищення квартири АДРЕСА_5 у 1996 році з огляду на докази, які містяться в матеріалах справи.

Окрім того зазначав, що квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_2 є тотожними.

Разом з тим, змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції та зазначаючи, що обраний позивачами спосіб захисту не відновить порушені права позивачів та належним способом захисту є звернення до суду з віндикаційним позовом, апеляційний суд не врахував, що згідно свідоцтва про право власності від 20 березня 2003 року позивачам належить квартира АДРЕСА_2 , а ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 31 липня 2019 року, укладеного з ОСОБА_6 , належить інший об'єкт нерухомості - квартира АДРЕСА_3 .

Окрім того, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2004 року у справі № 2-5410/2004, яке є чинним, визнано за ОСОБА_6 право на користування квартирою АДРЕСА_3 ; зобов`язано Приморську райадміністрацію Одеської міської ради укласти договір житлового найму з ОСОБА_6 в особі його опікуна ОСОБА_9 .

Вказане рішення в подальшому стало підставою для прийняття розпорядження органу приватизації УЖКГ № 189130 від 08 грудня 2004 року про передачу ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_5 у власність.

Таким чином, квартира АДРЕСА_3 є самостійним об'єктом права власності.

Оскільки існування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 червня 2004 року у справі № 2-5410/2004, яке не скасоване в установленому законом порядку, унеможливлює витребування квартири АДРЕСА_5 з володіння її останнього власника ОСОБА_7 , висновки апеляційного суду про те, що належним способом захисту є звернення з віндикаційним позовом, є передчасними.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Таким чином, оскаржувана постанова апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду апеляційному суду належить врахувати викладене, розглянути в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права справу, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_5 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді:М. Є. Червинська А. Ю. Зайцев Є. В. Коротенко В. М. Коротун М. Ю. Тітов