Номер провадження: 22-ц/813/978/25
Справа № 495/3595/23
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури

на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 грудня 2023 року

у цивільній справі за позовом керівника Білгород Дністровської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Кароліно Бугазької сільської ради Білгород Дністровського району Одеської області до ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора, розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку,

встановив:

У квітні 2023 року керівник Білгород-Дністровської окружної прокуратури Уманець О.В. звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з вказаним вище позовом у якому просив:

- визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміної Марії Ігорівни від 24 вересня 2020 року, індексний номер рішення: 54240037, яким зареєстровано право власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 614, 5 м2 за ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 15 жовтня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Затоківською селищною радою Білгород Дністровської міської ради, відповідно до якого ОСОБА_1 прийняв у строкове платне користування терміном на 49 років земельну ділянку з кадастровим номером :02:027:0218, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В.;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути Кароліно Бугазькій територіальній громаді в особі Кароліно Бугазької сільської ради Білгород Дністровського району Одеської області земельну ділянку, вартістю 802840, 14 грн, з кадастровим номером: :02:027:0218, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- стягнути з відповідача на користь Одеської обласної прокуратури сплачений судовий збір за подачу позову на розрахунковий рахунок Одеської обласної прокуратури.

Позов обґрунтовано тим, що підставі договору купівлі-продажу від 10.07.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коротнюк О.В., Товариство з обмеженою відповідальністю «Медпромпроект» продало, а ОСОБА_1 купив рухоме майно, що розташовано на території бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в смт. Затока Білгород-Дністровського району Одеської області, а саме: адміністративний будинок тимчасового характеру, медичний пункт тимчасового характеру, будинок відпочинку тимчасового характеру (16 одиниць) та переносні огорожі з металевої сітки. Загальна площа об`єктів рухомого майна становить 614,5 м7.

Рішенням Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради № 188 від 11.09.2020 року присвоєно базі відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » адресу: АДРЕСА_1 .

24.09.2020 року державним реєстратором Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміною M.І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54240037, згідно з яким ОСОБА_1 набув право власності на об`єкт житлової нерухомості, база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 614,5 м, що розташовується за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі: технічного звіту б/н від 20.08.2020 року, видавник ОСОБА_2 , рішення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради № 188 від 11.09.2020 року, договору купівлі-продажу № 357 від 10.07.2020 року..

Однак вказана реєстрація права власності на об`єкт житлової нерухомості, є незаконною оскільки:

- дозвільних документів стосовно розміщення, будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , компетентними органами не реєструвалось;

- наданий державному реєстратору технічний звіт не є правовстановлюючим документом, у розумінні Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Тож, державний реєстратор у порушення вимог вказаного Закону здійснила державну реєстрацію прав за ОСОБА_1 на майно, інформація про яке не підлягає внесенню у Державний реєстр.

На підставі рішення сесії VII скликання Затоківської селищної ради від 05.10.2020 року за № 1622, 15.10.2020 року між ОСОБА_1 та Затоківською селищною радою Білгород-Дністровського міської ради укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_1 прийняв у строкове платне користування терміном на 49 років земельну ділянку, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, з кадастровим номером :02:027:0218, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 802840,14 грн.

Як вбачається із договору оренди від 15 жовтня 2020 року ОСОБА_1 набув право на оренду земельної ділянки без дотримання конкурсних засад, оскільки на той час він вже був власником нерухомого майна, що розташовувалось на вказаній вище земельній ділянці.

Ураховуючи викладене вище, ОСОБА_1 безпідставно використовує земельну ділянку площею 0,6667 га, з кадастровим № :02:027:0218, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з чим зазначена земельна ділянка підлягає поверненню територіальній громаді. Незаконна реєстрація права власності на будинки відпочинку тимчасового характеру та отримання в оренду земельної ділянки без аукціону порушує права територіальної громади, що є підставою для захисту інтересів держави в особі Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області у судовому порядку.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 грудня 2023 року відмовлено в задоволенні позову керівника Білгород Дністровської окружної прокуратури Одеської області.

У апеляційній скарзі заступник керівника Одеської обласної прокуратури Ракович М.М. посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вказані вище позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково вважав, що позивачем невірно визначений суб`єктний склад процесу, оскільки 19.03.2021 року комісією з реорганізації Затоківської селищної ради, створеною рішенням Кароліно-Бугазької сільської ради було складено передавальний акт майна, активів та зобов`язань від Затоківської селищної ради до Кароліно-Бугазькою сільською радою Білгород- Дністровського району Одеської області. Відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про фактичне припинення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради як юридичної особи, не є визначальною підставою для заміни його правонаступником, оскільки згідно з ч.3 ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» № 157-VIII об`єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою.

У судовому засіданні представник Одеської обласної прокуратури прокурор Савицький Д.С., підтримав доводи апеляційної скарги, просив задовольнити вимоги скарги, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Царенко О.О., заперечуючи проти доводів та вимог апеляційної скарги, просив залишити скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає, виходячи з такого.

Відмовляючи у задоволенні вказаного вище позову, суд першої інстанції виходив з того, що Керівник Білгород Дністровської окружної прокуратури звертаючись в інтересах Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області не довів порушене право Короліно Бугазької сільської ради, оскільки оскаржуване рішення вона не ухвалювала, так само і не укладала зазначений вище договір оренди земельної ділянки, при цьому суд вважав неможливим повернути земельну ділянку до земель комунальної власності Кароліно-Бугазької сільської ради, оскільки зазначена земельна ділянка знаходиться в межах іншого населеного пункту. У спірних правовідносинах прокурор мав право звернутися до суду щодо захисту інтересів Кароліно-Бугазької територіальної громади лише як самостійний позивач та сторона по справі з позовом саме в інтересах громади, а не органу місцевого самоврядування, оскільки як на час звернення до суду із позовом у цій справі, так і на час вирішення судом справи орган місцевого самоврядування новоствореної Кароліно-Бугазької територіальної громади сформовано не було.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, з огляду на таке.

Так, колегія суддів погоджуючись із доводами апеляційної скарги щодо належного звернення керівника Білгород Дністровської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Кароліно Бугазької сільської ради Білгород Дністровського району Одеської області, вважає хибним протилежний висновок суду першої інстанції, з огляду на таке.

Частиною 2 ст. 8 Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, обраних територіальними громадами, що об`єдналися, завершуються в день набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною об`єднаною територіальною громадою. Після завершення повноважень сільських, селищних, міських рад, обраних територіальними громадами, що об`єдналися, їхні виконавчі комітети продовжують здійснювати свої повноваження до затвердження сільською, селищною, міською радою, обраною об`єднаною територіальною громадою, персонального складу її виконавчого комітету. Протягом зазначеного строку сільський, селищний, міський голова, обраний об`єднаною територіальною громадою, очолює такі виконавчі комітети та входить до їх персонального складу. Після завершення повноважень сільського голови, який одноособово виконував функції виконавчого органу сільської ради у територіальній громади, відповідні функції одноособово виконує сільський, селищний, міський голова, обраний об`єднаною територіальною громадою, з дня набуття ним повноважень до затвердження відповідною сільською, селищною, міською радою персонального складу її виконавчого комітету.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальні громади в порядку, встановленому законом, можуть об`єднуватися в одну сільську, селищну, міську територіальну громаду, утворювати єдині органи місцевого самоврядування та обирати відповідно сільського, селищного, міського голову.

Кабінетом Міністрів України 12.06.2020 року прийнято розпорядження «Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Одеської області» № 720-р, з додатку до якого вбачається, що до складу Кароліно-Бугазької територіальної громади входять території Кароліно-Бугазької та Затоківської (Білгород-Дністровський район) територіальних громад.

Згідно з пп. 1, 4 п. 6-1 розділу V Прикінцевих та перехідних положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до прийняття закону про адміністративно-територіальний устрій України закінчення повноважень сільських, селищних, міських рад, а також реорганізація сільських, селищних, міських рад, як юридичних осіб, у зв`язку із змінами в адміністративно- територіальному устрої України здійснюються з урахуванням таких положень: у день набуття повноважень сільською, селищною, територія якої затверджена Кабінетом Міністрів України, припиняються повноваження сільських, селищних, міських рад, територія яких включена до території сформованої територіальної громади; сформована територіальна громада є правонаступником усього майна, прав та обов`язків розформованої територіальної громади з урахуванням особливостей, визначених підпунктами 5 і 6 цього пункту.

Відповідно до пп. 6 п. 6-1 розділу V Прикінцевих та перехідних положення Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» майнові зобов`язання, майнові та немайнові права юридичних осіб - органів місцевого самоврядування розформованої територіальної громади, територія якої включена до територій кількох сформованих територіальних громад, розподіляються між правонаступниками таких юридичних осіб відповідно до передавальних актів.

Так, 19.03.2021 року комісією з реорганізації Затоківської селищної ради, створеною рішенням Кароліно-Бугазької сільської ради, було складено передавальний акт майна, активів та зобов`язань від Затоківської селищної ради до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород- Дністровського району Одеської області.

Кароліно-Бугазькою сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області 31.03.2021 на десятій сесії VIII скликання було прийнято рішення «Про затвердження передавального акту майна, активів та зобов`язань Затоківськоі селищної ради Білгород-Дністровської міськради» №111-VIII, відповідно до якого радою було затверджено передавальний акт майна, активів та зобов`язань Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради.

Кароліно-Бугазькою сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області було прийнято рішення від 31.03.2021 №111 -VIII із урахуванням рішення від 27.10.2020 № 1 «Про початок повноважень депутатів Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області», № 2 «Про визнання ОСОБА_3 таким, що набув повноваження Кароліно-Бугазького сільського голови Білгород-Дністровського району Одеської області», рішення від 27.11.2020 №11 «Про реорганізацію Затоківської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області шляхом приєднання до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород- Дністровського району Одеської області». Вказане рішення було предметом судового розгляду в Одеському окружному адміністративному суді (справа 420/14705/20). За результатами судового розгляду рішення Кароліно-Бугазької сільської ради від 27.11.2020 №11 року не скасовано.

Згідно з підпунктом 1 пункту 6-1 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" у день набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною територіальною громадою, територія якої затверджена Кабінетом Міністрів України (далі - сформована територіальна громада), припиняються повноваження сільських, селищних, міських рад, сільських, селищних, міських голів, обраних територіальними громадами, територія яких включена до території сформованої територіальної громади.

Згідно з підпунктом 4 пункту 6-1 розділу V Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сформована територіальна громада є правонаступником усього майна, прав та обов`язків розформованої територіальної громади.

У зв`язку з цим, власником спірних земельних ділянок є Кароліно-Бугазька територіальна громада від імені якої виступає Кароліно-Бугазька сільська рада.

Згідно зі ч.ч.1,2 ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Колегія суддів зазначає, що відсутність в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відомостей про фактичне припинення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради не є визначальною підставою для визначення належного відповідача у справі, оскільки згідно з ч. 3 ст. 8 Закону України "Про добровільне об`єднання територіальних громад N 157-VIII об`єднана територіальна громада є правонаступником всього майна, прав та обов`язків територіальних громад, що об`єдналися, з дня набуття повноважень сільською, селищною, міською радою, обраною такою об`єднаною територіальною громадою.

Отже, враховуючи реорганізацію Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради шляхом приєднання до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, апеляційний суд вважає вірним визначення позивачем орган, в інтересах якого він діє - Кароліно-Бугазьку сільську раду Білгород-Дністровського району Одеської області, як правонаступника усіх майнових, прав та обов`язків Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради.

Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05.04.2023 у справі № 916/3022/21. Так, Верховний Суд виснував, що у спірних правовідносинах неясність, нечіткість законодавства щодо представницького органу новоствореної Кароліно-Бугазької територіальної громади, чи відсутність такого органу не може бути підставою для відмови у вирішенні питання захисту суспільного, публічного інтересу, такі обставини не можуть бути підставою для відмови у захисті прав новоствореної Кароліно-Бугазької територіальної громади.

Щодо висновків суду першої інстанції про порушення порядку звернення до суду з відповідною позовною заявою.

У статті 6 Конвенції вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Щодо повноважень прокурора для звернення до суду із цим позовом

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У випадках, визначених законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру»).

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що Конституція України та Закон України «Про прокуратуру» надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави (Постанова ВП ВС від 15.09.2020 р. у справі № 469/1044/17).

Представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді визначено положеннями статті 23 Закону України «Про прокуратуру»

Відповідно до частини другої статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Згідно із частиною першою статті 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах.

За частиною п`ятою статті 56 ЦПК України у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави у зв`язку з відсутністю органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Крім того, прокурор може звертатися до суду в інтересах держави (в тому числі територіальної громади) в якості позивача, обґрунтувавши попередньо, що уповноважені органи не здійснюють або неналежним чином здійснюють свої повноваження та/або у разі відсутності такого органу.

Звертаючись до суду з цим позовом прокурор зазначав, про невжиття Кароліно-Бугазською сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області заходів щодо повернення спірної земельної ділянки у володіння територіальної громади.

Так, 27.02.2023 в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокуратурою скеровано лист за № 15/3/2-345ВИХ-23 до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, в якому селищну раду, як власника земельної ділянки, поінформовано про виявлені порушення при проведенні державної реєстрації і як наслідок - отримання у користування земельної ділянки у порушення встановленого законодавством порядку, а також запитано інформацію щодо вжиття селищною радою заходів позовного характеру за викладеними обставинами.

На виконання зазначеного листа прокуратури від Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області надійшла відповідь 01.03.2023 № 445/02-41/244, з якої вбачається, що Кароліно-Бугазькою сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області, як власником земельної ділянки, станом на дату подання цього позову не вжито жодних заходів щодо захисту своїх порушених прав з підстав наведених у даному позові.

«Нездійснення захисту» полягає в тому, що Кароліно-Бугазька сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області за наявності факту порушення інтересів територіальної громади, маючи відповідні повноваження для їх захисту, всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, суд зазначив, що, звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в Інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Як було вже зазначено Кароліно-Бугазька сільська раду Білгород-Дністровського району Одеської області є правонаступником усіх майнових, прав та обов`язків Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради, помилковими є висновки суду першої інстанції про безпідставність звернення прокурора до вказаної ради за інформацією про вжиття заходів щодо повернення у власність територіальної громади спірної земельної ділянки.

А отже, звереня керівника Білгород Дністровської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Кароліно Бугазької сільської ради Білгород Дністровського району Одеської області до ОСОБА_1 до суду із цим позовом, порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», є підставним та відповідає діючому національному законодавству.

Тож, вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, колегія суддів входить з такого.

Як убачається з матеріалів справи, 10.07.2020 року за договором купівля продажу № 357, укладеним із ТОВ «Медпромпроект», ОСОБА_1 , набув право власності на рухоме майно, що розташоване на території бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в смт. Затока Білгород-Дністровського району Одеської області, а саме: адміністративний будинок тимчасового характеру, медичний пункт тимчасового характеру, будинок відпочинку тимчасового характеру (16 одиниць) та переносні огорожі з металевої сітки, загальною площею 614,5 м.кв.

Рішенням Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради № 188 від 11.09.2020 року присвоєно базі відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » адресу: АДРЕСА_1 .

24.09.2020 року державним реєстратором Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміною M.І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54240037, згідно з яким ОСОБА_1 набув право власності на об`єкт житлової нерухомості, база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 614,5 м, що розташовується за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою прийняття вказаного рішення стали: технічний звіт б/н від 20.08.2020 року, видавник ОСОБА_2 , рішення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради № 188 від 11.09.2020 року, договір купівлі-продажу № 357 від 10.07.2020 року.

На підставі рішення сесії VII скликання Затоківської селищної ради від 05.10.2020 року за № 1622, 15.10.2020 року між ОСОБА_1 та Затоківською селищною радою Білгород-Дністровського міської ради укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого ОСОБА_1 прийняв у строкове платне користування терміном на 49 років земельну ділянку, цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, з кадастровим номером :02:027:0218, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 802840,14 грн.

Вказане стало підставою для реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно іншого речового права оренди земельної ділянки за кадастровим номером :02:027:0218 за ОСОБА_1 .

Факт передачі вказаної вище земельної ділянки ОСОБА_1 підтверджується актом прийому-передачі земельної ділянки від 15.10.2020 року.

Розпорядженням Кабінету міністрів України "Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Одеської області" від 12.06.2020 N 720-р утворено Кароліно-Бугазьку територіальну громаду, до складу якої увійшли населені пункти с. Кароліно-Бугаз та смт Затока Білгород-Дністровського району Одеської області, представницьким органом якої є Кароліно-Бугазька сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області.

19.03.2021 року комісією з реорганізації Затоківської селищної ради, створеною рішенням Кароліно-Бугазької сільської ради, було складено передавальний акт майна, активів та зобов`язань від Затоківської селищної ради до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород- Дністровського району Одеської області.

Кароліно-Бугазькою сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області 31.03.2021 року на десятій сесії VIII скликання було прийнято рішення «Про затвердження передавального акту майна, активів та зобов`язань Затоківськоі селищної ради Білгород-Дністровської міськради» №111-VIII, відповідно до якого радою було затверджено передавальний акт майна, активів та зобов`язань Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради.

Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 Земельного кодексу України земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Органами, уповноваженими державою здійснювати розпорядження землями державної та комунальної власності, як об`єктами права власності Українського народу, є органи виконавчої влади та місцевого самоврядування відповідно до їх компетенції, визначеної Земельним кодексом України.

Статтею 327 Цивільного кодексу України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України повноваження з розпорядження землями комунальної власності територіальних громад належать відповідним сільським, селищним, міським радам.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" , тут і далі, який діяв на час прийняття державним реєстратором Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміною M.І. рішення від 24.09.2020 року (далі - Закон), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тобто реєстрацією є запис, фіксація фактів або явищ, які вже відбулися, з метою обліку та надання їм статусу офіційно визнаних актів, внесення до списку або книги обліку.

Статтею 3 Закону встановлено, що загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Статтею 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об`єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об`єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Пунктом 4 статті 5 Закону не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 18 Закону, державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Так, статтею 27 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначено, що Державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі:

1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката;

2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;

3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката;

4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів;

5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката;

6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката;

7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном;

8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року;

9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;

10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди;

11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно;

12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об`єкта нерухомого майна релігійній організації;

13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об`єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність;

14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджений постановою Кабінету Міністрів України за N 1127 від 25.12.2015 року. (редакція 06.03.2020) (далі Порядок).

Згідно з п. п. 6, 7, 12, 18, 19 Порядку державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Для державної реєстрації прав заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав.

Зокрема, згідно п.41 наведеного Порядку для державної реєстрації права власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна подаються:

1) документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта;

2) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна;

3) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси;

4) письмова заява або договір співвласників про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, що набувається у спільну часткову власність);

5) договір про спільну діяльність або договір простого товариства (у разі, коли державна реєстрація проводиться щодо майна, будівництво якого здійснювалось у результаті спільної діяльності).

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, обов`язково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.

Відповідно до ст. 10 Закону, державний реєстратор перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиного реєстру дозвільних документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, а також використовує відомості, отримані у порядку інформаційної взаємодії Державного реєстру прав з Єдиним державним реєстром судових рішень.

Таким чином, обов`язковою умовою для реєстрації права власності на будинок, право на який реєструється вперше з відкриттям розділу у реєстрі, на час прийняття оскаржуваного рішення, було наявність у правонабувача документа про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту, технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна та документа, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.

Щодо документу, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, колегія суддів зазначає, що відповідно до вимог ст. 37 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" питання щодо найменування (перейменування) вулиць, провулків, проспектів, площ, парків, скверів, мостів та інших споруд, в тому числі щодо присвоєння адрес об`єктам нерухомого майна на місцевому рівні, місцевими радами, законодавцем розглядаються в рамках повноважень місцевих рад щодо вирішення питань адміністративно - територіального устрою.

Отже, належним документом, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, є відповідний документ органу місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України N 923 від 08.10.2008 (чинного на момент видачі акту готовності об`єкта до експлуатації N 275 від 11.02.2010), прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів здійснювалось на підставі сертифіката відповідності, що видавався Держархбудінспекцією та її територіальними органами за формою, згідно з додатком 1. Сертифікат відповідності - документ, що засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам.

Для одержання сертифіката відповідності замовник або уповноважена ним особа подає письмову заяву, згідно з додатком 2 інспекції, яка видала дозвіл на виконання будівельних робіт, або інспекції за місцем розташування закінченого будівництвом об`єкта, якщо проводилися будівельні роботи, на виконання яких не вимагається дозвіл. До заяви додаються: проектна документація, затверджена в установленому законодавством порядку; акт готовності об`єкта до експлуатації, підписаний генпроектувальною та генпідрядною організаціями, субпідрядними організаціями, що здійснювали будівництво, замовником, страховою компанією (у разі, коли об`єкт застрахований) за формою згідно з додатком 3. (п. 3 зазначеного Порядку).

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ч. 1 ст. 90 ЗК України), землекористувачі (ч. 1 ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ч. 1 ст. 102-1 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 26 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (у редакції чинній на день реєстрації права власності 06 листопада 2018 року), право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Водночас, договір оренди земельної ділянки площею 0,06667 га, кадастровий номер :02:027:0218, , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 802840,14 грн укладено лише 15 жовтня 2020 року.

Технічний паспорт виготовляється за результатами проведеної технічної інвентаризації згідно з Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001 року (далі- Інструкція №127).

Технічний паспорт - документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику. Технічний паспорт має бути прошнурований, пронумерований та скріплений підписом керівника суб`єкта господарювання, який проводив інвентаризацію, а також підписом виконавця робіт і контролера із зазначенням серії та номера кваліфікаційного сертифіката на право виконання робіт з технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна (п. 1 Інструкції №127).

Відповідно до п.1 ч.3 ст. 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» для отримання дозволу подається заява, до якої додаються, зокрема, копія документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або копія договору суперфіцію.

Отже, на день державної реєстрації права власності на відповідне нерухоме майно, земельна ділянка під ним у законному володінні ОСОБА_1 не перебувала, не була відведена ОСОБА_1 для цієї мети та він не мав відповідного дозвільного документа на виконання будівельних робіт.

Частиною 7 статті 34 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" (у редакції чинній на день реєстрації права власності 06 листопада 2018 року) визначено, що виконання будівельних робіт без відповідного документа, передбаченого цією статтею, вважається самочинним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 376 ЦК України (у редакції чинній на день реєстрації права власності 06 листопада 2018 року), згідно з якими житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

А згідно з ч. 2 наведеної статті у відповідній редакції особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, а відтак право власності на таке майно не може бути зареєстровано в загальному порядку відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України.

Проте, як слушно зазначено позивачем та убачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухому майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с. 43), підставою для державної реєстрації спірного магазину з кімнатами відпочинку стали:

- технічний звіт б/н від 20.08.2020 року, видавник ОСОБА_2 ,

- рішення Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради № 188 від 11.09.2020 року,

- договір купівлі-продажу № 357 від 10.07.2020 року рухомого майна, що розташоване на території бази відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в смт. Затока Білгород-Дністровського району Одеської області, а саме: адміністративний будинок тимчасового характеру, медичний пункт тимчасового характеру, будинок відпочинку тимчасового характеру (16 одиниць) та переносні огорожі з металевої сітки, загальною площею 614,5 м.кв.

Отже, під час звернення ОСОБА_1 за державною реєстрацією права власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 614, 5 кв.м., як об`єкт нерухомого майна, заявником, з визначених Законом та Порядком документів для проведення такої, було надано реєстратору лише документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, який не є достатнім для прийняття рішення щодо державної реєстрації прав з відкриттям розділу в Державному реєстрі.

За таких встановлених у справі обставин, рішення державного реєстратора Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміною M.І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 54240037, про реєстрацію за ОСОБА_1 права приватної власності на об`єкт житлової нерухомості, база відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 614,5 м, що розташовується за адресою: АДРЕСА_1 , прийнято без документа, що засвідчує прийняття в експлуатацію зазначеного будівництвом об`єкту (сертифікату відповідності) та технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці, яка на дату реєстрації права власності територіально. громадою у власність або користування ОСОБА_1 не передавалась.

Відповідно до ст. 24 Закону, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Ураховуючи викладене, за результатами розгляду поданих ОСОБА_1 документів, державний реєстратор повинен був відмовити у реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості.

Викладене свідчить, що оспорюване рішення державного реєстратора Хоміної M.І. було прийнято в порушення ст. 10 Закону (без документу, що засвідчував прийняття до експлуатації об`єкту на момент його зведення), у порушення ст. ст. 5, 18, 24, 27 Закону та п. п. 18, 40, 41 Порядку (без технічного паспорту на об`єкт нерухомого майна, без зареєстрованого права власності/користування в Державному реєстрі прав на земельну ділянку, на якій розташований спірний об`єкт нерухомості), у зв`язку з чим, таке рішення підлягає визнанню незаконним.

Зворотного відповідачем доведено не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону, у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Щодо вимог позивача про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 15 жовтня 2020 року та зобов`язання ОСОБА_1 повернути Кароліно Бугазькій територіальній громаді в особі Кароліно Бугазької сільської ради Білгород Дністровського району Одеської області земельну ділянку, з кадастровим номером: :02:027:0218, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Положення частини другої статті 16 ЦК України передбачає такий спосіб захисту порушеного права, як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3 , 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Законодавець встановлює, що наявність підстав для визнання правочину недійсним має визначатися судом на момент його вчинення. Для такого визнання з огляду на приписи статті 5 ЦК України суд має застосувати акт цивільного законодавства, чинний на момент укладення договору (такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17 і від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17).

Частинами першою та другою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (пункт 24)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 3, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, постанови від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).

Визнання правочину недійсним не з метою домогтися відновлення власного порушеного права (та/або інтересу) у спосіб реституції, що застосовується між сторонами такого правочину, а з метою створити підстави для подальшого звернення з іншим позовом або преюдиційну обставину чи доказ для іншого судового провадження суперечать завданням господарського (цивільного) судочинства, наведеним у частині 1 статті 2 ГПК України (частині 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). Близька за змістом позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19.

У разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 ЦК України). Близька за змістом позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 26.05.2023 у справі №905/77/21.

Велика Палата Верховного Суду в пункті 154 постанови від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц звернула увагу на те, що у разі, якщо на виконання оспорюваного правочину товариством сплачено кошти або передано інше майно, то задоволення позовної вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним не призводить до ефективного захисту права, бо таке задоволення саме по собі не є підставою для повернення коштів або іншого майна. У таких випадках позовна вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту, лише якщо вона поєднується з позовною вимогою про стягнення коштів на користь товариства або про витребування майна з володіння відповідача (зокрема, на підставі частини 1 статті 216, статті 387, частин 1, 3 статті 1212 ЦК України).

У п.8.9. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2022 у справі N 483/448/20 викладено такий висновок:

"оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача, таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. Такі висновки узгоджуються із постановами Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі N 587/430/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі N 698/119/18, від 15 вересня 2020 року у справі N 469/1044/17".

Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майном, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. пункт 7.27 постанов Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19).

Апеляційний суд зауважує, що у цій справі метою вказаного позову є повернення земельної ділянки територіальній громаді.

Кароліно-Бугазька сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області є правонаступником усіх майнових, прав та обов`язків Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міськради.

Отже, за обставинами цієї справи, як і у справі №359/3373/16, прокурор в інтересах держави у зв`язку з незаконним, на думку позивача, заволодінням земельними ділянками державної власності, а саме, фізичною особою відповідачем, звернувся до суду, зокрема, із вимогами про визнання недійсним договір оренди земельної ділянки від 15 жовтня 2020 року із застосуванням наслідків такої недійсності у вигляді повернення земельної ділянку у володіння територіальної громади, які можуть забезпечити ефективний захист інтересів територіальної громади у випадку їх порушення стороною договору та в разі бездіяльності ради щодо належного захисту інтересів територіальної громади.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду потрібно скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов керівника Білгород Дністровської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Кароліно Бугазької сільської ради Білгород Дністровського району Одеської області.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 грудня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов керівника Білгород Дністровської окружної прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Кароліно Бугазької сільської ради Білгород Дністровського району Одеської області до ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора, розірвання договору оренди земельної ділянки та зобов`язання повернути земельну ділянку задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Хоміної Марії Ігорівни від 24 вересня 2020 року, індексний номер рішення: 54240037, яким зареєстровано право власності на базу відпочинку « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 614, 5 кв.м. за ОСОБА_1 .

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 15 жовтня 2020 року, укладений між ОСОБА_1 та Затоківською селищною радою Білгород Дністровської міської ради, відповідно до якого ОСОБА_1 прийняв у строкове платне користування терміном на 49 років земельну ділянку з кадастровим номером :02:027:0218, цільове призначення: для будівництва та обслуговування об`єктів рекреаційного призначення, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Білгород Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В..

Зобов`язати ОСОБА_1 повернути Кароліно Бугазькій територіальній громаді в особі Кароліно Бугазької сільської ради Білгород Дністровського району Одеської області земельну ділянку, з кадастровим номером: :02:027:0218, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: В.А. Коновалова

М.В. Назарова