Справа № 727/8390/25
Провадження № 2/727/2169/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року м. Чернівці

Шевченківський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді Калмикової Ю. О.,

за участю секретаря судового засідання Лепчук О. І.,

за участю представника позивача Федоряка М.

за участю представників відповідачів Смотр Д.М., Раздорського Р. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернівці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом керівника Окружної прокуратури міста Чернівці в інтересах держави до ОСОБА_1 , Чернівецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та повернення земельної ділянки територіальній громаді,

УСТАНОВИВ:

Керівник Окружної прокуратури міста Чернівці в інтересах держави звернувся до Шевечнківського районного суду м. Чернівці з позовом до ОСОБА_1 , Чернівецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та повернення земельної ділянки територіальній громаді.

Представником відповідача ОСОБА_2 подано клопотання про закриття провадження у справі, на обґрунтування якого зазначив, що 15 липня 2025 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці було відкрито провадження у справі. При цьому суд в своїй ухвалі зазначає:

«Зазначена позовна заява відповідає вимогам cm. 175, 177 ЦПК України, підсудна Шевченківському районному суду м. Чернівці, підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження не вбачається, тому суд вважає за можливе прийняти позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у цій справі.»

Однак, вважає, що судом несвідомо було допущено помилку при відкритті провадження у справі з підстав можливості розгляду даного позову в порядку цивільного судочинства. Оскільки судом не було правильно оцінено суть спірних правовідносин, не в повній мірі з`ясовано предмет спору та підстави для звернення прокурора до суду, тому вважаю що дана справа за своєю правовою природою має розглядатися в порядку адміністративного судочинства з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;

2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3)обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4)безсторонньо (неупереджено);

5)добросовісно;

6)розсудливо;

7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 КАС України визначено, що публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.

Враховуючи те, що прокурором порушується перед судом визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та повернення земельної ділянки територіальній громаді, слід дійти логічного висновку, що в даних правовідносинах оскаржується акт індивідуальної дії (для відповідача ОСОБА_1 ), що вирішувався в публічно-правовій площині.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 4 КАС України зазначається, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Пункт 19 ч. 1 ст. 4 КАС України окреслює поняття як індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.

Як вбачається з позовних вимог позивача, прокурор без належних на те повноважень та підстав просить суд: «.... Визнати незаконним та скасувати п.п. 12, 12.1 рішення Чернівецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області № 2039 від 07.11.2024, п.п. 7, 7.1 № 2129 від 19.12.2024, п. 2№ 2186 від 30.01.2025, п.п. 13, 13.1 № 2236 від 04.03.2025.

Визнати договір оренди земельної ділянки комунальної власності площею 0,0659 га з кадастровим номером :12:002:0235 № 13344 від 28.01.2025, укладений між Чернівецькою міською радою Чернівецького району Чернівецької області () та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), недійсним....).

Тобто, прокурор мав би звернутися до адміністративного суду в порядку адміністративного судочинства для вирішення судом спору у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, обравши при цьому неналежний спосіб захисту, що в черговий раз підтверджує самостійність та втручання у публічні відносини за відсутності повноважень, що були визнані Конституційним Судом України в своєму рішенні від 03.12.2025 року неконституційними.

Статтею 5 КАС України чітко зазначається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом:

1)визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень:

2)визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень...

Виходячи з ретельного аналізу та суті вищевказаної статті вбачається, що прокурор звертається про скасування індивідуального акта чи окремих його положень, обравши неправильний вид судочинства - цивільного, замість належного - адміністративного. Тому наслідки відповідно до розпочатого цивільного судочинства мають бути застосовані відповідно до ст. 255 ЦПК України.

Згідно з п. 1, 4 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; спорах, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів.

На відміну від адміністративного судочинства, цивільне судочинство передбачає наявність матеріального об`єкту для захисту оспорюваних прав.

Згідно з ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших-дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Положенням статті 19 ЦПК України передбачено та чітко і однозначно визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Зважаючи на імперативність положень ст. 19 ЦПК України та відсутність посилання в позовній заяві прокурора на норми матеріального права (в тому числі і в мотиваційній частині позовної заяви), суд мав би застосувати ще у підготовчому судовому провадженні наслідки, передбачені п.1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України - закриття провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

В разі настання обставин якщо суд знову припустить помилку при виборі та застосуванні норм процесуального права, то в цивільному процесуальному кодексі України існує стаття 257, згідно з якою суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності.

Враховуючи вищевикладене, з метою усунення зловживань з боку органу державної влади, який на власний розсуд, без достатніх на те підстав та повноважень, подає позовну заяву до суду, юрисдикція якого не поширюється на дані правовідносини та суд не може розглянути спір по суті у зв`язку наявністю публічно-правових відносин між учасниками даної справи, провадження у даній справі слід закрити.

Тому вважає за доцільне, задля встановлення дієвого балансу прав та інтересів сторін, постановити ухвалу про закриття провадження у справі у зв`язку із тим, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Також представником відповідача Раздорським Р.А. подано клопотання з процесуальних питань, в якому зазначено, що розгляд справи призначено на 22 грудня 2025 року о 09 год. 10 хв. в приміщенні Шевченківського районного суду м. Чернівці. В попередньому судовому засіданні суд надав можливість сторонам підготуватись до судових дебатів, про що оголосив перерву в судовому засіданні та відклав розгляд справи.

Відповідно до ст. 243 ЦПК України, якщо під час судових дебатів виникає необхідність з`ясування нових обставин, що мають значення для справи, або дослідження нових доказів, суд постановляє ухвалу про повернення до з`ясування обставин у справі. Після закінчення з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами судові дебати проводяться в загальному порядку.

Так, на стадії судових дебатів, виникла необхідність з`ясувати нові обставини, які виникли саме після закінчення з`ясування обставин справи № 727/8390/25 та перевірки їх доказами та, які мають суттєве значення для її подальшого розгляду. Дані обставини можуть вплинути на подальше прийняття рішення в даній справі, дають можливість суду здійснити судовий контроль щодо підстав подання прокурором даного позову, його повноважень щодо участі в даній справі, а також на права та обов`язки відповідача ОСОБА_1 , відповідно виникає необхідність повернутися до з`ясування обставин у даній справі.

Що стосується інших позовних вимог, то вважає, що керівник Чернівецької окружної прокуратури, який звернувся до суду в інтересах держави до Чернівецької міської ради із позовною заявою до ОСОБА_1 не мав на це законних підстав.

Так, відповідно до ст. 56 ЦПК України у випадках, встановлених законом, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, фізичні та юридичні особи можуть звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах. При цьому органи державної влади, органи місцевого самоврядування повинні надати суду документи, що підтверджують наявність передбачених законом підстав для звернення до суду в інтересах інших осіб.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обгрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Наявність підстав для представництва має бути обгрунтована прокурором у суді.

Верховний Суд у складі ОП КГС відступив від висновку щодо можливості звернення прокурора із позовом в інтересах держави в особі суб`єкта, який не є суб`єктом владних повноважень.

18 листопада 2022 року Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду в рамках справи № 914/2656/21 (ЄДРСРУ № 107428592) досліджував питання щодо відступу від висновку про можливість звернення прокурора із позовом в інтересах держави в особі суб`єкта, який не є суб`єктом владних повноважень.

Беручи до уваги положення ст. 56 ЦПК України, ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», Велика Палата Верховного Суду у справі № 911/2169/20 (постанова від 06.07.2021) дійшла висновку, що заборона на здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, передбачена абз. 3 ч. 3 ст. 23 зазначеного Закону, має застосовуватись з урахуванням положень абзацу 1 частини третьої цієї статті, який передбачає, що суб`єкт, в особі якого прокурор може звертатись із позовом в інтересах держави, має бути суб`єктом владних повноважень, незалежно від наявності статусу юридичної особи.

У пункті 76 постанови від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду, підтримавши висновок Великої Палати Верховного Суду у постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, зазначила, що відповідно до ч. З ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:

1)якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган;

2)у разі відсутності такого органу.

При цьому поняття «компетентний орган» у цій постанові вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.

Перший "виключний випадок" передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу.

Отже, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у даній справі відступив від висновку щодо можливості звернення прокурора із позовом в інтересах держави в особі суб`єкта, який не є суб`єктом владних повноважень, який (висновок) викладено у постанові Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 924/674/21, що розглядалася колегією суддів Касаційного господарського суду, яка входить до складу іншої палати.

Відповідно до приписів статті 23 Закону України "Про прокуратуру" - представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша);

-прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань (абзаци перший - третій частини третьої-);

-наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді (абзац перший частини четвертої-).

Верховний Суд звертає увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює у судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Разом з тим прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. Оскільки повноваження органів влади, зокрема, і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura noyit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (наведену правову позицію викладено у пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц).

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, по. 4241/03 від 28.10.2010 р.)

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт третій частини другої статті 129 Конституції України).

Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.

В контексті зазначеного судам слід враховувати, окрім іншого, і рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді №3-рп/99 від 08.04.1999).

Так, Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття "інтереси держави", визначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорон землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо.

Виходячи з того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обгрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (частина 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України).

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття "інтереси держави" має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України "Про прокуратуру".

Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі "Ф.В. проти Франції" (F.W. v. France) від 31.03.2005, заява № 61517/00, п. 27).

Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) "Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону" щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Отже, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Окрім того наслідки задоволення позовних вимог в даній справі не є співмірними та пропорційним меті та завданням цивільного судочинства, якими буде порушено принцип мирного володіння та користування оскаржуваною земельною ділянкою відповідачем ОСОБА_1 .

Окрім цього ще однією підставою для повернення до з`ясування обставин у даній справі є прийняття рішення Другим сенатом Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю „Рейнір Бізнес Груп щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів абзацу першого частини третьої, абзаців першого, другого, третього частини четвертої статті 23 Закону України „Про прокуратуру11 від 14 жовтня 2014 року № 1697-VH (щодо представництва прокурором інтересів держави в суді).

Згідно резолютивної частини рішення було ухвалено:

«Визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), окремі приписи абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України „Про прокуратуру11 від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII зі змінами в тім, що вони надають прокуророві можливість здійснювати представництво інтересів держави в суді у зв`язку з нездійсненням або неналежним здійсненням захисту цих інтересів органом державної влади, органом місцевого самоврядування чи іншим суб`єктом владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.»

При цьому мотиваційно частиною обгрунтування неконституційності абзацу першого частини третьої статті 23 Закону України „Про прокуратуру11 стало:

«Конституційний Суд України наголошує, що пункт 3 частини першої статті 131-1 Конституції України уповноважує прокуратуру на здійснення представництва інтересів держави в суді тільки у виключних випадках та в порядку, що визначені законом, а не на здійснення такого представництва у випадках, визначених органами прокуратури.» та:

«У Рішенні від 5 червня 2019 року № 4-р(ІІ)/2019 Конституційний Суд України також указував, що «стосовно повноваження прокуратури щодо представництва інтересів держави в суді в Основному Законі України міститься застереження „у виключних випадках і в порядку, що визначені законом11 . Це обумовлюється недопущенням свавільного втручання прокуратури у здійснення господарської та статутної діяльності юридичних осіб, досягнення цілей функціонування учасника відповідних правовідносин, виконання ним договірних зобов`язань тощо. При цьому на прокуратуру покладається обов`язок щодо обгрунтування необхідності такого втручання» (перше, третє, четверте речення абзацу дев`ятого підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини).»....

«Конституційний Суд України констатує, що в пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прикметник „виключний11 означає виняток із загальних правил. З огляду на це словосполучення „у виключних випадках11, яке міститься в зазначеному конституційному приписі, вказує на обмежувальний характер останнього. Він не наділяє прокуратуру універсальними повноваженнями щодо представництва інтересів держави в суді та не встановлює для неї загальної чи альтернативної компетенції, а стосується представництва інтересів держави в суді лише у виняткових, нетипових за своєю юридичною природою обставинах.

Відповідно й припис „у виключних випадках і в порядку, що визначені законом11, який міститься в пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, серед іншого, означає, що хоча законодавець і має дискрецію щодо унормування в законах України випадків і порядку здійснення представництва прокуратурою інтересів держави в суді, однак обов`язковим є те, щоб такі випадки не лише установлювалися законом, а й були об`єктивно винятковими, чітко обмеженими, зведеними до мінімально необхідних, обумовленими особливими обставинами та сприймалися стороннім спостерігачем не як загальні правила, а саме як винятки.»...

І як підсумок: «Досліджуючи приписи абзаців першого, другого, третього частини четвертої статті 23 Закону в їх системному зв`язку та у взаємозв`язку з іншими приписами Закону та інших законів України, Конституційний Суд України зазначає, що їх зміст не пов`язаний із втручанням у поділ влади, розширенням меж конституційних функцій прокуратури та встановленням обмежень прав і свобод людини і громадянина; ними встановлено низку гарантій належної реалізації функції прокуратури щодо представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, визначених законом. Ці приписи Закону сформульовано чітко та однозначно, вони не обумовлюють будь-яких переваг прокурора в судовому провадженні, а лише закріплюють обов`язок прокурора обгрунтувати в суді наявність підстав для представництва інтересів держави в суді; обов`язковість підтвердження таких підстав судом; обов`язок прокурора попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень та можливість для суб`єкта владних повноважень оскаржити підстави для представництва. Тобто абзацами першим, другим, третім частини четвертої статті 23 Закону на суд покладено контроль за застосуванням прокурором закріплених у Законі підстав для представництва інтересів держави в суді.»

Враховуючи викладене вище, в разі переконання судом в достатності правових обгрунтувань відповідача, просив залишити позовну заяву керівника Чернівецької окружної прокуратури в інтересах держави до Чернівецької міської ради та до ОСОБА_1 без розгляду та повернути її заявнику.

В судовому засіданні представник позивача прокурор Федоряк М. заперечував проти задоволення клопотання представника відповідача ( ОСОБА_1 ) Раздорського Р.А.

В судовому засіданні представник відповідача Чернівецької міської ради Смотр Д.М. просила віднести розгялд даних клопотань на розсуд суду.

Вислухавши клопотання представника відповідача, думку учасників процесу суд доходить наступного.

Щодо посилань представника відповідача Раздорського Р.А., що на стадії судових дебатів, виникла необхідність з`ясувати нові обставини, що виникли саме після закінчення з`ясування обставин справи № 727/8390/25 та перевірки їх доказами та, які мають суттєве значення для її подальшого розгляду. Дані обставини можуть вплинути на подальше прийняття рішення в даній справі, дають можливість суду здійснити судовий контроль щодо підстав подання прокурором даного позову, його повноважень щодо участі в даній справі, а також на права та обов`язки відповідача ОСОБА_1 , відповідно виникає необхідність повернутися до з`ясування обставин у даній справі.

Відповідно до ст. 243 ЦПК України, якщо під час судових дебатів виникає необхідність з`ясування нових обставин, що мають значення для справи, або дослідження нових доказів, суд постановляє ухвалу про повернення до з`ясування обставин у справі. Після закінчення з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами судові дебати проводяться в загальному порядку.

З журналу судового засідання від 28.11.2025 вбачається, що суд не закінчив з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами та не перейшов до судових дебатів. Були досліджені письмові матеріали справи та оголошено перерву до 22.12.2025.

Отже, посилання представника відповідача Раздорського Р.А. на ст. 243 ЦПК України є помилковими, адже суд не закінчив з`ясування обставин у справі та перевірку їх доказами та не перейшов до стадії судових дебатів.

Щодо клопотання представника відповідача про залишення позову Окружної прокуратури міста Чернівці в інтересах держави до ОСОБА_1 , Чернівецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та повернення земельної ділянки територіальній громаді без розгляду з підстав того, що позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи та клопотання про закриття провадження у справі з підстав того, що дану справу слід розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Дані клопотання не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Ухвалою від 15.07.2025 було прийнято до розгляду позовну заяву за позовом керівника Окружної прокуратури міста Чернівці в інтересах держави до ОСОБА_1 , Чернівецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та повернення земельної ділянки територіальній громаді та відкрито провадження у справі, тобто, підстави, зазначені представником відповідача Раздорським Р.А., були перевірені судом вже під час відкриття провадження у справі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Стаття 19 КАС визначає юрисдикцію адміністративних судів.

У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України визначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Водночас є помилковим поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Публічно-правовим вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.

Як зазначено в позові, обставини, викладені в позовній заяві, свідчать про умисну, спільну, недобросовісну діяльність ОСОБА_1 та Чернівецької міської ради, спрямовану на досягнення кінцевої мети передачу ОСОБА_1 у користування на неконкурентних засадах вільної від забудови земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) (катергорія земель землі громадської та житлової забудови), що прямо заборонено земельним законодавством.

За таких обставин суспільним, публічним інтересом звернення прокрора до суду є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно-значимого питання надання земельних ділянок та дотримання конституційного принципу рівності усіх перед законом, у поверненні в комунальну власнсіть земель житлової та громадської забудови (для обслуговування житлового будинку, громадських будівель та споруд), а також захист права власності на землю Українського народу.

Отже, враховуючи суб`єктний склад сторін справи та правовий характер спірних правовідносин, позов пред`явлений з метою захисту саме цивільних права та інтересу, що унеможливлює його вирішення в порядку адміністративного судочинства, а отже, клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі задоволенню не підлягає.

Водночас, щодо звернення прокурора до суду в інтересах держави, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право представляти інтереси інших суб`єктів, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

Згідно з пунктом 3 частини першої та частиною другою статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.

На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III ЦПК України (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру»; далі Закон № 1697-VII). Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1 Розділу ХІІІ Закону № 1697-VII).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у Законі № 1697-VII, частина третя статті 23 якого визначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Відповідно до частини четвертої статті 23 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

З наведеного можна дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 37)).

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 69)).

У рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(ІІ)/2019 Конституційний Суд України вказав, що стосовно повноваження прокуратури щодо представництва інтересів держави в суді в Основному Законі України міститься застереження «у виключних випадках і в порядку, що визначені законом». Про такі випадки йдеться, зокрема, у частині третій статті 23 Закону № 1697-VII. На думку Конституційного Суду України, це обумовлюється недопущенням свавільного втручання прокуратури у здійснення господарської та статутної діяльності юридичних осіб, досягнення цілей функціонування учасника відповідних правовідносин, виконання ним договірних зобов`язань тощо. При цьому на прокуратуру покладається обов`язок щодо обґрунтування необхідності такого втручання.

У рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 виснувала про те, що, звертаючись до компетентного органу перед пред`явленням позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону № 1697-VII, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення (пункт 39).

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників як значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (пункт 40 зазначеної постанови).

Таким чином, за наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Представництво інтересів Чернівецької територіальної громади обумовлено необхідністю захисту інтересів держави під час розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, яку передано в оренду на позаконкурсних засадах в порушення вмог статті 134 ЗК України, внаслідок порушення закону Чернівецькою мською радою та набувачем земельної ділянки ОСОБА_1 .

Тому захист інтересів територіальної громади в суді, який полягає у скасуванні оспорюваного рішення, не узгоджується із інтересами органу місцевого самоврядування, чинним законодавством не дпоускається збіг в одній особі позивча і відповідача.

Отже, клопотання представника відповідача про залишння позовних вимог без розгляду також задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 19, 255, 257, 258-260 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні клопотань представника відповідача Раздорського Р.А. про залишення позову без розгляду, про закриття провадження у справі за позовом керівника Окружної прокуратури міста Чернівці в інтересах держави до ОСОБА_1 , Чернівецької міської ради Чернівецького району Чернівецької області про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання договору оренди земельної ділянки недійсним та повернення земельної ділянки територіальній громаді.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Ю. О. Калмикова