Провадження №22-ц/824/566/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Борисової О.В., Голуб С.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 грудня 2023 року у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» звернулося до суду із вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 01.05.2015 року і по теперішній час надає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_1 . У період з 01.05.2015 року по 01.06.2023 року надавалися послуги з утримання будинку та прибудинкової території. Відповідач є власником кватири НОМЕР_3 і особового рахунку № НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) вказаного будинку. За цією квартирою обліковується заборгованість за надані послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкової території. Письмові договори з відповідачем, який є власником цієї квартири, не укладались, оскільки вона знехтувала цим обов`язком. Свої зобов`язанні по оплаті наданих послуг відповідач не виконує.

На підставі викладеного, просив суд стягнути з відповідача заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території (квартплата) за період з 01.05.2015 року по 01.06.2023 року основного боргу в розмірі 36 068,19грн, інфляційних втрат в розмірі 7 169,85 грн, і 3% річних в розмірі 2 500,46грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 грудня 2023 року у задоволенні позову Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що відповідно до рішення Київської міської ради від 09 вересня 2010 року №7/4819 «Про питання організації управління районами в м. Києві», рішення Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством м. Києва» будинок АДРЕСА_1 переданий на баланс та обслуговування КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва». Оскільки співвласниками будинку не було створено ОСББ, а також не прийнято рішення про форму управління багатоквартирним будинком, КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» продовжує надавати послуги з утримання будинку та прибудинкової території за вказаною адресою. Такі послуги надаються відповідно до норм, стандартів, структури, періодичності та строків виконання, установлених законодавством на підставі тарифів, встановлених розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та у відповідності до витрат підприємства. Вказує, що до 11.06.2018 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» надавало послуги за тарифом, встановленим розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06.06.2017 року №668, а вже з 11.06.2018 року розмір вартості послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, які фактично продовжує надавати КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до визначення співвласниками нового управителя та узгодження вартості послуг, складається з витрат підприємства по кожному будинку окремо в межах надходжень, не збільшується та залишається на рівні цін 2017 року. Матеріали справи не містять доказів ненадання або неналежного надання відповідачеві послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах даноъ категорії розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положеннями ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», зазначив, що позивачем не надано жодного доказу того, що воно є підприємством, яке надавало чи продовжує надавати житлового-комунальні послуги, в будинку за вкказаною адресрою, чи інші послуги на утримання вказаного будинку та прибудинкової території, чи є балансоутримувачем цього будинку, чи нараховував та збирав відповідну квартирну плату з мешканців цього житлового фонду, чи поніс і відшкодовував відповідні комунальні та експлуатаційні витрати утримання цього будинку та його прибудинкової території, внаслідок укладення договорів з іншими суб`єктами господарювання. Також у матеріалах справи відсутні будь-які установчі документи на КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» та докази розрахунків та затвердження в установленому законом порядку тарифів на заявлені в позові житлово-комунальні послуги. Суду не надано доказів того, що позивачем щомісячно направлялись квитанції з сумою боргу, вручалися приписи та претензії з повідомленням про існуючу заборгованість та обов`язок її погасити відповідачу. Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_1 відсутній, як і відсутні докази того, що між сторонами наявні фактичні договірні відносини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, на виконання свого процесуального обов`язку, не надав суду належних, і неспростовних доказів на підтвердження своєї позиції, а саме, доказів щодо надання відповідачу інформації про надані комунальні послуги, їх перелік, вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості, а також доказів саме надання таких послуг, враховуючи, що це також заперечується відповідачем.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа № 757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Водночас до апеляційної скарги КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» долучило нові докази (документи) на підтвердження надання послуг відповідачу з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, з прибиранням сходових клітин, з технічного обслуговування ліфтів, з послуг операційно-диспетчерського обслуговування, закупівлі електричної енергії на умовах універсальної послуги.

Згідно зі ст.83 ЦПК України, позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Статтею 367 ЦПК України, визначено межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Так, відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи вбачається, що надані КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва` апеляційному суду документи не були подані до суду першої інстанції.

Позивач не надав суду апеляційної інстанції жодного належного обґрунтування з приводу неможливості подання таких нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, а тому вищевказані документи не приймаються апеляційним судом відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 грудня 2023 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.В. Борисова

С.А. Голуб