Справа № 346/412/25
Провадження № 22-ц/4808/1534/25
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О. П.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Томин О.О.,

суддів: Бойчука І.В., Мальцевої Є.Є.,

за участю секретаря Панасюк В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Атаманюка Володимира Михайловича на заочне рішення Коломийського міськрайонного суду від 01 квітня 2025 року, ухвалене в складі судді Калинюка О.П. у м. Коломиї, у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 17 січня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (первісний кредитор) та відповідачем як позичальником укладено договір № 4307047 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання електронного підпису та одноразового ідентифікатора.

На умовах, визначених цим договором, первісний кредитор зобов`язувався надати відповідачу грошові кошти в гривні (кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач повернути кредит, сплатити проценти за користування та виконати інші передбачені договором обов`язки.

Відповідно до умов договору сума кредиту становила 18000 грн, строк кредиту 360 днів: з 17 січня 2024 року по 11 січня 2025 року, періодичність платежів зі сплати процентів кожні 30 днів.

05 лютого 2024 року між тими ж самими сторонами укладено додатковий договір, відповідно до якого відповідачу надано додатково 1000 грн у межах строку дії вищевказаного кредитного договору. З урахуванням внесених змін сума кредиту за договором становила 19000 грн.

ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» свої зобов`язання перед відповідачем виконало, надало кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на банківський рахунок фізичної особи за реквізитами електронного платіжного засобу (платіжної картки), яку відповідач зазначив особисто під час укладення договору.

Відтак, за вказаним кредитним договором у період з 17 січня 2024 року по 25 жовтня 2024 року включно первісним кредитором було нараховано проценти за користування грошовими коштами загальною сумою 129109,97 грн.

У зазначений період відповідачем здійснено оплати на рахунок первісного кредитора, спрямовані на оплату тіла кредиту в розмірі 0,01 грн та оплату процентів за користування грошовими коштами в сумі 8628,75 грн.

Станом на 25 жовтня 2024 року загальна заборгованість відповідача перед ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» за кредитним договором становила 139481 грн 21 коп, з яких: заборгованість за тілом кредиту 18999 грн 99 коп, заборгованість за процентами 120481 грн 22 коп.

25 жовтня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу, відповідно до якого первісний кредитор за плату відступив, а позивач набув право грошової вимоги до відповідача.

Рішенням від 25 листопада 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» змінено найменування товариства на ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал».

Оскільки строк дії кредитного договору встановлено з 17 січня 2024 року по 11 січня 2025 року, в межах цього строку позивачем у період з 26 жовтня 2024 року по 11 січня 2025 року (78 календарних днів) здійснено нарахування процентів за стандартною процентною ставкою в сумі 37050 грн.

Загальна сума заборгованості за нарахованими процентами за користування кредитом у межах строку дії договору склала 157531 грн 22 коп, з яких 120481 грн 22 коп проценти, нараховані первісним кредитором з 17 січня 2024 року до 25 жовтня 2024 року, та 37050 грн проценти, нараховані позивачем за період з 26 жовтня 2024 року по 11 січня 2025 року.

Всупереч умовам договору, незважаючи на повідомлення про відступлення права вимоги, після укладення договору факторингу відповідач не здійснив жодного платежу для погашення наявної заборгованості ні на рахунок позивача, ні на рахунок первісного кредитора.

Таким чином, станом на 17 січня 2025 року відповідач має заборгованість перед позивачем за кредитним договором загальною сумою 176531 грн 21 коп, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 18999 грн 99 коп та заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 157531 грн 22 коп.

Заходи досудового врегулювання спору виявилися безрезультатними. Погашення зазначеної заборгованості відповідачем не здійснено.

Посилаючись на зазначені обставини, норми законодавства та долучені до позовної заяви докази, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у загальній сумі 176531 грн 21 коп, що складається із заборгованості за основним боргом (сумою кредиту) у розмірі 18999 грн 99 коп, заборгованості за нарахованими первісним кредитором процентами у сумі 120481 грн 22 коп та заборгованості за нарахованими ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» процентами за 78 календарних днів у сумі 37050 грн, а також сплачений судовий збір у сумі 2422 грн 40 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн.

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду від 01 квітня 2025 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» заборгованість за кредитним договором від 17 січня 2024 року № 4307047 в розмірі 176531 грн 21 коп, судові витрати в розмірі 7422 грн 40 коп, які складаються з витрат по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 08 вересня 2025 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 адвоката Атаманюка В.М. про перегляд заочного рішення Коломийського міськрайонного суду від 01 квітня 2025 року відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Атаманюк В.М. подав апеляційну скаргу. Вважає вказане рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що в ухвалі про відмову в перегляді заочного рішення суд зазначив, що в матеріалах справи відсутня інформація щодо отримання відповідачем кореспонденції, яка містила судові виклики. Разом із тим суд вважав, що представник відповідача у заяві про перегляд заочного рішення не навів доказів, які б мали істотне значення для правильного вирішення справи, а лише зазначив про те, що відповідач міг би скористатися правом на подання відзиву, проходив військову службу та перебував на стаціонарному лікуванні. Крім того, суд дійшов висновку, що посилання на неправомірність нарахування процентів за користування кредитом у зв`язку з проходженням відповідачем військової служби є необґрунтованими, а наведені доводи щодо неналежного повідомлення ОСОБА_1 про час судових засідань не можуть розглядатися як належна правова підстава для перегляду заочного рішення.

Однак, ОСОБА_1 не з`явився у судові засідання, не подав відзив з поважних причин і надав докази, які мають істотне значення для вирішення спору.

Наголошує, що апелянт є військовослужбовцем, у період розгляду справи перебував на бойових позиціях, отримав травму та проходив стаціонарне лікування, що підтверджується медичними документами, поданими разом із заявою про перегляд заочного рішення. Саме тому ОСОБА_1 не міг повідомити суд про причини неявки, а про розгляд справи дізнався лише 11 липня 2025 року.

Посилається на положення пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно з якими військовослужбовцям, що беруть безпосередню участь у бойових діях, не нараховуються проценти за користування кредитом, крім випадків, визначених законом.

У зв`язку з цим стверджує, що ОСОБА_1 мав право на звільнення від сплати процентів за кредитним договором, оскільки являється військовослужбовцем та брав безпосередню участь у бойових діях, що підтверджується долученою до заяви про перегляд заочного рішення довідкою.

Так, заявлені позивачем проценти в сумі 157531 грн 22 коп є неправомірно нарахованими.

Додатково вказує, що навіть без урахування статусу військовослужбовця суд першої інстанції при нарахуванні процентів вийшов за межі строку кредитного договору.

Просить оскаржуване заочне рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнути із ОСОБА_1 заборгованість по тілу кредиту, а в задоволенні позовних вимог щодо стягнення процентів відмовити.

Представник ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» подав відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що 17 січня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» було досягнуто згоди щодо всіх суттєвих вимог та укладено електронний договір про надання споживчого кредиту.

Вказує, що кредитні кошти апелянту перераховувалися за допомогою платіжного провайдера, що має відповідну ліцензію, та у спосіб, обумовлений умовами кредитного договору, на вказану ним банківську картку відповідно до вимог чинного законодавства.

Оскільки ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» не є банківською установою, воно позбавлене можливості відкривати рахунки для клієнтів та, як наслідок, формувати платіжні доручення або виписки за такими рахунками. У зв`язку з неможливістю самостійно надати докази належності банківської картки апелянту представником позивача разом з поданням позовної заяви було подано клопотання про витребування доказів, однак суд першої інстанції це клопотання не розглянув.

Підписуючи договір, апелянт погодився на укладання договору саме такого змісту, що, на думку позивача, нівелює доводи про невідповідність умов договору без достатніх доказів.

У даному випадку сторонами погоджено в належній формі строк кредитування, а нарахування здійснено відповідно до погодженого строку; нараховані проценти не є штрафними санкціями, а є платою за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором.

Зазначає, що п. 1.4.1 договору передбачено стандартну процентну ставку у розмірі 2,5% на день, яка застосовується в межах строку кредиту, визначеного п. 1.3 договору.

Отже, проценти нараховано правомірно у межах погодженого строку надання кредиту та у межах періоду автопролонгації відповідно до поденного розрахунку, долученого до позовної заяви.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, заочне рішення суду першої інстанції без змін, а також стягнути з апелянта витрати на правову допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 8000 грн.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися.

Представник апелянта в апеляційній скарзі просив суд здійснювати розгляд справи без його та апелянта присутності.

Представник позивача причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, строків розгляду апеляційної скарги колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності неприбулих учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заочне рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17 січня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 як позичальником укладено Договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4307047, який підписано електронним підписом позичальника «87420», відтвореним шляхом використання електронного підпису та одноразового ідентифікатора (т. 1, а.с. 47-66).

Відповідно до п.п. 1.2, 1.3, 1.4.1, 1.4.2 цього договору ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» надало апелянту кредит в розмірі 18000 грн, строк кредиту 360 днів, періодичність платежів зі сплати процентів 30 днів, стандартна процента ставка 2,5% в день, знижена процентна ставка 1,63% в день.

05 лютого 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (первісний кредитор) та апелянтом укладено Додатковий договір до Договору № 4307047 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 17 січня 2024 року, за умовами якого товариство надало ОСОБА_1 в межах зазначеного кредитного договору 1000 грн, який підписано електронним підписом позичальника «54065», відтвореним шляхом використання електронного підпису та одноразового ідентифікатора (т. 1, а.с. 32-36).

Відповідно до копії Розрахунку заборгованості за Договором № 4307047 від 17.01.2024 про надання коштів на умовах споживчого кредиту та копії Витягу з реєстру боржників до вказаного договору факторингу, заборгованість апелянта перед ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» станом на 25 жовтня 2024 року становила 139481 грн 21 коп., з яких: 18999 грн 99 коп заборгованість за основною сумою боргу; 120481 грн 22 коп заборгованість за нарахованими процентами. Проценти нараховувалися починаючи з 17 січня 2024 року на тіло кредиту в сумі 18000 грн, а з 05 лютого 2024 року (з урахуванням укладення додаткової угоди) на тіло кредиту в сумі 19000 грн. Також вбачається, що 14 лютого 2024 року ОСОБА_1 здійснив оплати на рахунок первісного кредитора, спрямовану на сплату тіла кредиту в розмірі 0,01 грн та сплату процентів за користування грошовими коштами у сумі 8628,75 грн, тому починаючи з цієї дати проценти нараховувалися на тіло кредиту в сумі 18999 грн 99 коп. З 17 січня 2024 року до 15 лютого 2024 року процентна ставка становила 1,63% (знижена процентна ставка в день), з 16 лютого 2024 року до 25 жовтня 2024 року процентна ставка становила 2,5% (стандартна процентна ставка в день) (т. 1, а.с. 84-95, 101).

25 жовтня 2024 року між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (первісним кредитором) та ТОВ «Фінансова Компанія «Фінтраст Україна» укладеного Договір факторингу № 25/10/2024 (т. 1, а.с. 164-181).

Відповідно до п.п. 1 вказаного Договору фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату, а Клієнт відступити Факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне у майбутньому до третіх осіб Боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить Клієнту.

Таким чином, на підставі цього Договору факторингу позивач набув право грошової вимоги до апелянта за Договором № 4307047 17 січня 2024 року про надання коштів на умовах споживчого кредиту.

Відповідно до Рішення № 251124/1 єдиного учасника ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» від 25 листопада 2024 року, вказане товариство змінило назву на ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (т. 1, а.с. 153-154).

Так, з урахуванням того, що станом на 25 жовтня 2024 року строк дії кредитного договору від 17 січня 2024 року № 4307047 не завершився, позивачем як новим кредитодавцем за договором факторингу здійснено нарахування процентів за користування цим кредитом за період з 26 жовтня 2024 року по 11 січня 2025 року.

Відповідно до копії розрахунку заборгованості ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» за укладеним між сторонами кредитним договором, за 78 календарних днів (з 26.10.2024 по 11.01.2025) апелянт має перед позивачем заборгованість в розмірі 56049,99 грн, з яких: 18999,99 грн заборгованість за основною сумою боргу; 37050 00 грн заборгованість за нарахованими процентами (т. 1, а.с. 96-98).

Таким чином, загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» за весь час дії кредитного договору становить 176531,21 грн, з яких: 18999,99 грн заборгованість за основною сумою боргу; 157531,22 грн заборгованість за нарахованими процентами.

З копії довідки № 3498 від 13 червня 2025 року, виданої командиром військової частини НОМЕР_1 , вбачається, що сержант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 (т. 2, а.с. 115).

Відповідно до копії довідки № 137 від 23 квітня 2025 року, виданої КНП «Криворізька міська лікарня № 3», ОСОБА_1 на час видання вказаної довідки знаходився на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні в КНП «Криворізька МЛП № 3» з 14 квітня 2025 року (т. 2, а.с. 118).

Згідно з копією довідки № 9352 від 13 липня 2025 року, виданої командиром військової частини НОМЕР_1 , сержант ОСОБА_1 займає посаду командира стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти стрілецького батальйону управління військової частини НОМЕР_1 . В період з 06.10.2023 по 16.11.2023, з 14.09.2024 по 22.01.2025, з 09.02.2025 по 02.04.2025 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в м. Слов`янську Донецької області (т. 2, а.с. 127).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено укладення між ТОВ «Лінеура Україна» (первісний кредитор) та відповідачем як позичальником кредитного договору. А також укладення договору факторингу між позивачем та ТОВ «Лінеура Україна». На час ухвалення рішення у справі заборгованість за кредитним договором ОСОБА_1 добровільно не погашена, оскільки суду не надано жодних відомостей про протилежне. Тому ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» має право на стягнення з відповідача на його користь визначеної суми заборгованості.

Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із такими висновками, з огляду на наступне.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац 2 частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19; від 16 грудня 2020 року у справі №561/77/19 та від 22 листопада 2021 року у справі №234/7719/20.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У статті 3 Закону визначено, що електронний договір домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За змістом частин 3, 4, 6 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до частини 12 статті 11 Закону електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Статтею 12 Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

За змістом п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до змісту статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з аналізу наведених норм права та матеріалів справи, між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлений сторонами в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

Згідно з частиною першою ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За частиною першою ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Факт отримання кредитних коштів апелянтом визнається.

Водночас апелянт не погоджується з нарахуванням процентів, посилаючись на наявність у нього пільг, передбачених пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», та на те, що проценти, на його думку, нараховані за межами строку кредитного договору.

Встановлено, що кредитний договір між ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» та ОСОБА_1 було укладено 17 січня 2024 року. Умовами договору визначено строк кредитування 360 днів, тобто з 17 січня 2024 року по 11 січня 2025 року включно.

У межах дії цього договору первісним кредитором проценти за користування кредитом нараховувалися за період з 17 січня 2024 року по 25 жовтня 2024 року. Після відступлення права вимоги за договором факторингу від 25 жовтня 2024 року новим кредитором ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» було здійснено нарахування процентів з 26 жовтня 2024 року по 11 січня 2025 року.

Таким чином, нарахування процентів за користування кредитом здійснювалося в межах строку дії кредитного договору, який закінчувався 11 січня 2025 року. Даних про нарахування процентів після спливу строку кредитування матеріали справи не містять. А отже, з наведених документів вбачається, що кредитор за межі строку дії договору при нарахуванні процентів не виходив.

Відтак, доводи апелянта про нарахування процентів за межами строку дії договору є безпідставними.

Разом з тим, апеляційний суд щодо нарахування процентів зазначає наступне.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтями 1, 2 вказаного Закону закріплені гарантії соціального і правового захисту військовослужбовців та членів їх сімей, за якими військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Пунктом 15 статті 14 цього Закону визначено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Вищевказаний пункт Закону є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Аналогічні висновки викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 521/7927/16-ц, від 04 вересня 2024 року у справі № 426/4264/19.

Верховний Суд у постанові від 15 липня 2020 року у справі № 199/3051/14 (провадження № 61-10861св18) вказав на перелік необхідних документів доведеності статусу особи, яка має право на пільги, визначені п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей». У цій постанові Верховний Суд зазначив, що Національний банк України листом від 02 вересня 2014 року № 18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та відсотків за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати документи, встановлені листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року № 322/2/7142.

Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів - витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.

На підтвердження обставин поширення на ОСОБА_1 положень Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» апелянт додає копію довідки № 3498 від 13 червня 2025 року, виданої командиром військової частини НОМЕР_1 , про те, що сержант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , та копію довідки № 9352 від 13 липня 2025 року, виданої командиром військової частини НОМЕР_1 , про те, що сержант ОСОБА_1 займає посаду командира стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти стрілецького батальйону управління військової частини НОМЕР_1 . В період з 06.10.2023 по 16.11.2023, з 14.09.2024 по 22.01.2025, з 09.02.2025 по 02.04.2025 брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в м. Слов`янську Донецької області.

Крім того, представник апелянта зазначає, що під час перебування на бойових позиціях ОСОБА_1 отримав травму та після цього перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями довідок, виписками з медичних карток стаціонарного хворого та іншими медичними документами (т. 2, а.с. 118-126).

Враховуючи наведене, колегія суддів приймає доводи апеляційної скарги про те, що у період виконання умов кредитного договору, а також станом на момент ухвалення судом першої інстанції рішення ОСОБА_1 мав статус військовослужбовця Збройних Сил України, у зв`язку з чим на нього поширювалися пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За таких обставин до відповідача не могли застосовуватися штрафні санкції та пеня, а також був відсутній обов`язок зі сплати процентів за користування кредитом, нарахованих за вказаним кредитним договором.

З наявної в матеріалах справи копії розрахунку заборгованості за Договором № 4307047 від 17.01.2024 про надання коштів на умовах споживчого кредиту вбачається, що 14 лютого 2024 року ОСОБА_1 здійснив оплату на рахунок первісного кредитора, спрямовану на сплату тіла кредиту в розмірі 0,01 грн та сплату процентів за користування грошовими коштами у сумі 8628,75 грн (т. 1, а.с. 84-95).

Враховуючи наведені вище положення закону, сплачена ОСОБА_1 сума коштів у розмірі 8628,75 грн має бути врахована як погашення частини тіла кредиту.

Таким чином, із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» підлягає стягненню заборгованість за Договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 4307047 від 17 січня 2024 року за основною сумою боргу (тілом кредиту) в розмірі 10371,24 грн, з урахуванням сплаченої відповідачем суми у розмірі 8628,75 грн. Нараховані відсотки за користування кредитом стягненню з відповідача не підлягають.

Суд першої інстанції, розглядаючи позов ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та внаслідок неправильного застосування норм матеріального права дійшов помилкового висновку щодо розміру заборгованості, що підлягає стягненню з апелянта на користь позивача.

Доводи позивача, наведені у відзиві на апеляційну скаргу не спростовують встановлених апеляційним судом обставин.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а апеляційна скарга задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, а вимоги апеляційної скарги задоволено в повному обсязі, судовий збір, сплачений за подання позову в розмірі 142 грн 32 коп. та витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції в розмірі 587 грн 50 коп. підлягають стягненню із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал».

Судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 4542 грн 00 коп, слід стягнути з ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» на користь ОСОБА_1 .

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції з відповідача на користь позивача не стягуються.

Згідно вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Тому судове рішення у цій справі в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Атаманюка Володимира Михайловича задовольнити.

Заочне рішення Коломийського міськрайонного суду від 01 квітня 2025 року скасувати, ухвалити нове.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (місцезнаходження юридичної особи: 03150, м. Київ, вул. Загородня, буд. 15, офіс 118/2, ) заборгованість за кредитним договором № 4307047 від 17 січня 2024 року в розмірі 10371 (десять тисяч триста сімдесят одна) грн 24 коп., судовий збір, сплачений за подання позову в розмірі 142 (сто сорок дві) грн 32 коп. та витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції в розмірі 587 (п`ятсот вісімдесят сім) грн 50 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (місцезнаходження юридичної особи: 03150, м. Київ, вул. Загородня, буд. 15, офіс 118/2, ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги в розмірі 4542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн 00 коп.

Постанова набирає законної сили з її ухвалення, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складено 30 грудня 2025 року.