судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Тітова М. Ю. щодо постанови Верховного Суду від 23грудня 2025 року в справі № 459/3481/23 (провадження № 61-3832св25)
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 16 вересня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року.
Спір у цій справі виник щодо поділу майна подружжя, зокрема квартири АДРЕСА_1 , яка була придбана за час шлюбу сторін та зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , який у період шлюбу подарував частину цієї квартири ОСОБА_2 .
Звертаючись до суду, позивач стверджував, що спірна квартира є його особистою приватною власністю.
Водночас відповідач посилалась на те, що квартира на момент її придбання була об?єктом спільної сумісної власності подружжя. Подарувавши їй під час шлюбу частину квартири, позивач розпорядився своєю часткою в спільному майні подружжя, а інша частина квартира належить їй з моменту її придбання.
Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, у первісному позові відмовив, а зустрічний позов задовольнив. Зокрема, визнав за ОСОБА_2 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 .
Тобто, з урахуванням уже наявної у відповідача частини квартири, вона стала власником квартири в цілому.
Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2025 року з таким висновком судів погодився, залишив судові рішення в оскаржуваній частині без змін.
Колегія суддів вважала, що оскільки квартира була набута під час шлюбу, вона є спільною сумісною власністю подружжя, а уклавши договір дарування частки в 2016 році, чоловік розпорядився саме своєю часткою, що призвело до набуття дружиною права власності на об`єкт у цілому.
З такими висновками колегії суддів погодитися не можу з огляду на таке.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Згідно зі статтею 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.
Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. (частини перша, друга статті 65 СК України).
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Суди встановили, що спірна квартира придбана 14 вересня 2012 року за час шлюбу сторін. Отже, в силу презумпції спільності майна подружжя, вона належала їм на праві спільної сумісної власності, де частки чоловіка та дружини є рівними.
На момент укладення договору дарування від 18 жовтня 2016 року квартира була зареєстрована за ОСОБА_1 . Тобто титульним власником квартири, який міг укладати будь-які правочини щодо неї, був чоловік.
За загальним правилом статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Як уже зазначено вище, стаття 64 СК України наділяє дружину та чоловіка правом на укладення між собою усіх незаборонених законом договорів щодо їхнього спільного майна.
Частина друга цієї статті надає право одному з подружжя відчужити на користь другого з подружжя свою частку в праві спільної сумісної власності подружжя без її виділу.
Тоді як у статті 67 СК України визначено, що дружина та чоловік можуть відчужити свою частку в спільному майні (продати, подарувати тощо) на користь іншої особи лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.
Тобто стаття 64 СК України регламентує процедуру укладення дружиною і чоловіком між собою договорів відчуження належного їм майна і не визначає статусу відчуженої частки в праві спільної сумісної власності на користь другого з подружжя, а лише зазначає про можливість відчуження такої частки без виділу.
При цьому, якщо один з подружжя відчужує на користь другого з подружжя саме свою частку в спільному майні, то про це має бути зазначено у відповідному договорі відчуження.
Укладений сторонами договір дарування частки квартири не містить інформації про те, що ОСОБА_1 подарував дружині частку квартири, яка належала йому. Посилань на вимоги частини другої статті 64 СК України в договорі немає.
Відповідно висновок судів про те, що за цим договором дарування позивач подарував відповідачу саме свою частку в квартирі ґрунтується виключно на припущеннях. За такого ж самого міркування можна зробити й висновок про те, що позивач як титульний власник квартири подарував дружині її частку в квартирі, проте такі висновки є недопустимими.
Вважаю, що за обставинами цієї справи, зважаючи на відсутність в договорі дарування інформації про статус подарованої частки, обґрунтованим та таким, що відповідає завданню цивільного судочинства, є висновок про належність сторонам спірної квартири в рівних частках, тобто по частині кожному, оскільки фактично, уклавши за час шлюбу договір дарування, сторони на власний розсуд здійснили поділ спільної квартири.
Суддя М.Ю. Тітов