ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 711/8316/25
Провадження № 22-ц/821/2147/25
Категорія: 310010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Новікова О.М., Фетісової Т.Л.

за участю секретаря: Руденко А.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

представник позивача: адвокат Соколишина Леся Богданівна

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 30 жовтня 2025 року(ухваленого під головуванням судді Демчика Р.В. в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси, повне судове рішення складене 05 листопада 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

09 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20.09.2003 між сторонами був укладений шлюб, від якого сторони мають двох малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачка вказує, що внаслідок непорозумінь побутового характеру відносини між сторонами поступово погіршувалися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних стосунків.

За глибоким переконанням позивача, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини з відповідачем немає, вказане рішення є виваженим, обдуманим, не спонтанним.

На підставі наведеного, ОСОБА_1 просить суд розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та нею ОСОБА_4 , що зареєстрований 20 вересня 2003 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис № 1593. Після розірвання шлюбу залишити їй прізвище ОСОБА_1 ..

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 жовтня 2025 року позов задоволено.

Розірвано шлюб міжОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ), що зареєстрований 20 вересня 2003 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), актовий запис № 1593.

Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, оскільки перебування її у шлюбі з відповідачем не ґрунтується на принципі вільного волевиявлення, та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 03 листопада 2025 року через систему «Електронний суд», ОСОБА_2 , вважаючи рішення суду необгрунтованим і незаконним, просив скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 жовтня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуваним рішенням позовні вимоги задоволено без вжиття судом заходів щодо примирення подружжя.

Вказує, що його представником було подано клопотання про встановлення строку для примирення подружжя, в обгрунтування якого посилався на те, що з 2003 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, у якому народилось троє дітей, наразі двоє з них є неповнолітніми. Діти однаково ставляться до батьків та сприймають необхідність виховання і спільного проживання. Розірвання шлюбу призведе до психологічного травмування дітей. Крім того, скаржник просив врахувати, що сторони продовжуються проживати разом та вести спільний побут.

На його думку, суд не врахував положення ст. 111 СК України щодо вжиття судом заходів щодо примирення подружжя.

На переконання скаржника, суд розглянув справу за участю представників, але за відсутності відомостей про отримання повісток безпосередньо позивачем та відповідачем.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов до Черкаського апеляційного суду 26 листопада 2025 року, представник позивача - адвокат Соколишина Л.Б., вважаючи рішення суду законним та обгрунтованим, а подану відповідачем апеляційну скаргу безпідставною, просила залишити її без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 жовтня 2025 року залишити без змін.

В обгрунтування відзиву вказує, що між позивачем та відповідачем поступово погіршувалося сімейне життя, відбувалися постійні сварки та непорозуміння, свідками яких ставали неповнолітні діти, тому позивач прийняла свідоме рішення про розірвання шлюбу та категорично заперечує проти надання терміну на примирення подружжя в судовому порядку.

На думку скаржника, судом правомірно не був наданий строк для примирення, оскільки за 2 місяці перебування справи у суді, відносини між подружжям не покращилися, сторони так і не примирилися.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстрували шлюб 20.09.2003 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у м.Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), про що 20.09.2003 року складено відповідний актовий запис №1593. Вказане підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , яке видане повторно 06.09.2025 року.

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя

Позивач, звертаючись до суду із позовом, наполягала на розірванні шлюбу, при цьому, зазначала, що внаслідок непорозумінь побутового характеру відносини між нею та відповідачем поступово погіршувалися, що призвело, в кінцевому випадку, до фактичного припинення між сторонами шлюбних стосунків. За її глибоким переконанням, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини з відповідачем немає і вказане рішення є обдуманим та виваженим.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Згідно із ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 3 ст. 115 цього Кодексу документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Як зазначено у позовній заяві, позивач не бажає зберегти шлюб та на примирення подружжя не згодна, наполягає на розірванні шлюбу, який носить між сторонами суто формальний характер.

Головним завданням сімейного законодавства є зміцнення сім`ї. Проте, завдання СК України щодо подальшого зміцнення сім`ї не виключає існування права на розлучення. Держава заінтересована у збереженні лише такої сім`ї, яка б відповідала принципам моралі і вимогам закону. Відсутність почуттів любові і поваги, неможливість подолання непорозумінь, неприязні, ворожнечі - все це негативно відбивається на особистому житті кожного із подружжя.

Основою сімейних відносин є добровільний шлюб жінки та чоловіка, що ґрунтується на вільних від матеріальних розрахунків почуттях взаємної любові, дружби та поваги всіх членів сім`ї.

Відповідно до ст. 109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей.

Згідно п. 10 постанови Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Із позовної заяви вбачається, що позивач наполягає на розірванні шлюбу та категорично заперечує щодо надання строку для примирення подружжя, також про це зазначила і представник позивача у судовому засіданні.

Позивач також заперечує щодо продовження шлюбних відносин із відповідачем та наполягає на розірванні шлюбу і у відзиві на апеляційну скаргу, крім того, посилається на те, що термін на примирення подружжя правомірно не був наданий судом, оскільки під час розгляду справи за 2 місяці сторони так і не примирились, відносини між подружжям на краще не змінилися.

Колегія суддів з огляду на вищевикладене, вважає необґрунтованими посилання скаржника в апеляційній скарзі щодо можливості збереження шлюбу, зважаючи на категоричне заперечення позивачки проти цього та наполягання на припиненні шлюбу шляхом його розірвання.

Стосовно посилань скаржника в апеляційній скарзі відносно неврахування судом положень ст. 111 СК України щодо вжиття судом заходів щодо примирення подружжя, слід заначити наступне.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

Надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18, від 30.05.2019 року у справі № 442/6319/16-ц, від 26.11.2018 року у справі № 761/33261/16-ц.).

Враховуючи, що позивачка категорично заперечує проти надання строку для примирення, вважає подальше збереження сімейних відносин неможливим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у наданні строку на примирення подружжя.

Отже, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків; позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання права такої сторони вимагати розірвання шлюбу.

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання, оскільки це відповідатиме волі позивача і після розірвання шлюбу не будуть порушені особисті та майнові права подружжя.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову про розірвання шлюбу, оскільки докази про можливість збереження сім`ї сторін відсутні, подальше спільне проживання буде суперечити інтересам сторін.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується із розірванням шлюбу з позивачем, оскільки має на меті зберегти шлюбні відносини.

Колегія суддів зауважує, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є достатньою підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, які мають виключно добровільний характер з обох сторін, і не може бути примушений до їх збереження.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, та ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами, не вбачає.

Щодо доводів апеляційної скарги про розгляд справи за участю представників сторін, але за відсутності відомостей про отримання повісток безпосередньо позивачем та відповідачем, слід зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом (GUREPKA v. UKRAINE (No. 2), № 38789/04, § 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Відповідно до частини першої стаття 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Право учасників справи брати участь в судових засіданнях закріплено у пункті 2 частини першої статті 43 ЦПК України.

Згідно з частиною першою статті 58 ЦК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятої, пункту 2 частини 7, пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки, зокрема, про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України).

Отже, за змістом наведених положень процесуального закону, повернення судової повістки з відміткою поштового оператора про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси, вважається підтвердженням належного повідомлення учасника справи, а днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки.

Тлумачення пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України свідчить про те, що відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507 цс 18), від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18 (провадження № 12-109 гс 19).

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (частина п`ята статті 130 ЦПК України).

Із матеріалів справи вбачається, що копію ухвали про відкриття провадження, призначення справи до розгляду на 07 жовтня 2025 року на 12:45 год та копію позовної заяви відповідач отримав особисто 17 вересня 2025 року, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення ( а.с. 21).

23 вересня 2025 року представник ОСОБА_2 адвокат Вітер С.В. подав до суду клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та надання доступу до матеріалів справи в системі «Електронний суд».

07 жовтня 2025 року у зв`язку з неявкою відповідача та його представника в судове засідання розгляд справи було відкладено на 22 жовтня 2025 року на 11:40 год, про що повідомлено сторони.

08 жовтня 2025 року представник відповідача адвокат Вітер С.В. подав до суду клопотання про дистанційне ознайомлення з матеріалами справи та надання копії матеріалів на електронну адресу.

09 жовтня 2025 року від представника відповідача адвоката Вітер С.В. надійшло клопотання про участь в судовому засіданні, призначеному на 22.10.2025 на 11:40 год та інші судові засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, яке ухвалою місцевого суду від 10 жовтня 2025 року було задоволено.

16 жовтня 2025 року на адресу суду повернувся конверт із повісткою про призначення розгляду справи на 22.10.2025, із відміткою, що ОСОБА_2 відсутній.

20.10.2025 від представника ОСОБА_2 адвоката Вітер С.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з представництвом адвоката у іншому судовому процесі.

22 жовтня 2025 року у зв`язку з неявкою відповідача та його представника було відкладено розгляд справи на 30 жовтня 2025 року, про що повідомлено сторони.

30 жовтня 2025 року від представника відповідача надійшла заява про надання строку для примирення.

04 листопада 2025 року на адресу суду повернулись конверти із судовими повістками із відміткою « адресат відсутній».

Зважаючи на зміст п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, відмітка на поштовому конверті про відсутність адресата за вказаною адресою є належним повідомленням.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивач та відповідач були належним чином повідомлені про розгляд справи в суді першої інстанції, були обізнані про дату судового розгляду справи, однак у судове засідання, призначене на 30 жовтня 2025 року, відповідач не з`явився, не повідомив суду причини своєї неявки. Однак, в судовому засіданні були присутні представники сторін, зокрема і відповідача, тому відсутні підстави вважати, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, розглянувши справу без належним чином повідомлених учасників справи.

Крім того, у даній справі судом явка відповідача не була визнана обов`язковою, тому суд не був позбавлений права розглядати справу за участі представників сторін.

Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд , -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді О.М. Новіков

Т.Л. Фетісова