Номер провадження: 22-ц/813/2766/25
Головуючий у першій інстанції Кириченко П.Л.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанс Групп», про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

18 червня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 , ТОВ «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП» про визнання договору недійсним.

Позовна заява вмотивована тим, що оскаржуваний договір відступлення права вимоги від 11 квітня 2019 року було укладено з порушенням норм чинного законодавства чим порушено право позивача на виконання зобов`язання належному кредитору, а виконання позивачем своїх зобов`язань не належному кредитору призведе до пред`явлення вимоги первісного кредитора про дострокове погашення заборгованості та/або звернення стягнення на предмет іпотеки, яким забезпечено виконання кредитного договору.

Позивач зазначає, що визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 11 квітня 2019 року призведе до поновлення його прав, оскільки відступлені права вимоги за кредитним договором №ML-501/229/2008 від 09 вересня 2008 року перейдуть до первісного кредитора та це нівелює можливість взагалі ухилитись від виконання зобов`язання, оскільки обсяг відповідальності позивача не зміниться.

Крім того зазначає, що фізична особа не наділена правом надавати фінансові послуги у будь-якому статусі, а фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ. Оспорюваним договором відступлення права вимоги від 11.04.2019, укладеним між ТОВ «Стандарт фінанс групп» та ОСОБА_2 , було здійснено заміну кредитора у зобов`язанні, який не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права та судовою практикою.

Позиція відповідача ОСОБА_2 у суді першої інстанції.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві та поясненнях вказує, що оскаржуваним договором не порушено право позивача, оскільки розмір зобов`язання ОСОБА_1 встановлений рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26 жовтня 2011 року у справі № 2-5126/11, а заміна кредитора не порушує прав боржника та не може звільняти від виконання зобов`язання. Вказує, що оскаржуваний договір є договором з відступлення права вимоги. Зазначає, про відсутність порушення прав позивача внаслідок укладення оскаржуваного договору, оскільки за ним було передано лише право вимагати виконання зобов`язання, розмір якого встановлено в рішенні суду та внаслідок відступлення прав вимоги обсяг зобов`язань позивача не змінився, відтак обраний позивачем спосіб захисту шляхом визнання недійсним договору відступлення прав вимоги від 11 квітня 2019 року є неефективним, оскільки за наслідком його застосування об`єм прав та обов`язків позивача не зміниться.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП», ОСОБА_2 , про визнання недійсним укладеного між ТОВ «Стандард Фінанс Групп» та ОСОБА_2 договору про відступлення права вимоги від 11 квітня 2019 року відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позовних вимог.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Фактичні обставини справи.

На підставі матеріалів справи встановлено, що 09 вересня 2008 року між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № ML-501/229/2008 згідно якого, позивачу було надано в борг грошові кошти у розмірі 70 380,0 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено іпотечний договір №PML-501/229/2008 від 09 вересня 2008 року за яким в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк» було передано земельну ділянку площею 0,100 га, за адресою: ОК « СК ЕДЕМ», ділянка № НОМЕР_1 , Таїровська селищна рада, Овідіопольський район, Одеська область з кадастровим номером: :01:002:1420, яка належала ОСОБА_1

29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, внаслідок чого до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» перейшло, серед іншого, права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № ML-501/229/2008 від 09 вересня 2008 року разом з договором забезпечення.

Внаслідок невиконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 91 403,88 доларів США та 26.жовтня 2011 року рішенням Київського районного суду міста Одеси по справі № 2-5126/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05.02.2014 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість у розмірі 722 437,99 гривень та 930,0 гривень судових витрат.

11 квітня 2019 року між ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ УКРАЇНА» та ТОВ «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП» було укладено Договір факторингу за яким було відступлено права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № ML-501/229/2008 від 09 вересня 2008 та права вимоги за іпотечним договором №PML-501/229/2008 від 09 вересня 2008 року.

Надалі, 11 квітня 2019 року між ТОВ «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП» та ОСОБА_2 було укладено Договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ТОВ «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП» відступило за плату ОСОБА_2 права грошової вимоги за Кредитним договором № ML-501/229/2008 від 09 вересня 2008 року. Зі змісту оскаржуваного договору вбачається, що новому кредитору було відступлено право грошової вимоги в розмірі, встановленому рішенням Київського районного суду міста Одеси від 26 жовтня 2011 року по справі № 2-5126/11. Також, було відступлено і права вимоги за іпотечним договором №PML-501/229/2008 від 09 вересня 2008 року.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору вчинення відповідного правочину у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 38) навела такі ознаки, що притаманні договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

За змістом частини першої статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою.

У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-III зазначено, що фінансова послуга це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону № 2664-III.

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання для фізичної особи, найменування та місцезнаходження для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від

06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від

03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтівсуб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106) зазначила такі характеристики договору факторингу як правочину: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватися у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляд різниці між номінальної вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону № 2664-III.

Крім того, у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 48) Велика Палата Верховного Суду додатково навела ознаки договору факторингу: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом про фінансові послуги умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Як вже зазначалося, відповідно до абзацу першого частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема, те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Звідси за договором факторингу фактор має надавати фінансову послугу, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послугу з фінансування (надання позики або кредиту).

При цьому така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеною в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу.

Водночас грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем (частина перша статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право в разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника.

Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього, правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 106)).

При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, немає підстав вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21) (провадження № 12-42гс22).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) вкотре наголосила на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор банк або інша фінансова установа.

Це саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.

У постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду також зазначила про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, а й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 17 січня 2024 року у справі № 308/9995/17 (провадження № 61-12св22).

Як вже зазначалося, внаслідок послідовного укладення декількох договорів відступлення права вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладеним із ОСОБА_1 , це право перейшло від ПАТ «ОТП Банк» до ТОВ «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП», яке у процедурі ліквідації не перебуває.

У подальшому ТОВ «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП» відступило право вимоги ОСОБА_2 .

Отже, відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ.

Оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором на користь фізичної особи суперечить нормам частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, ТОВ «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП» не могло відступати права вимоги на користь ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції неведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про правомірність укладеного між ТОВ «СТАНДАРД ФІНАНС ГРУПП» і ОСОБА_2 договору відступлення права вимоги за кредитним договором та іпотечним договором.

За наведених обставин, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору про відступлення права вимоги від 11.04.2019 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стандарт фінанс групп» та ОСОБА_2 недійсним.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, розглядаючи справу, судова колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовної заяви.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що за подання позовної заяви необхідно сплачено судовий збір у розмірі 908 гривень, а за подання апеляційної скарги судовий збір у розмірі 1362 гривні.

Таким чином, з ОСОБА_2 , з ТОВ «Стандарт фінанс групп» () на користь ОСОБА_1 у рівних частках судовий збір:

- за подання позовної заяви 908 гривень, тобто по 454 гривні з кожного;

- за подання апеляційної скарги 1362 гривні, тобто по 681 гривні з кожного.

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя-учасник колегії Сегеда С.М. перебував у відпустці з 22 грудня по 25 грудня 2025 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Крім того колегія суддів зазначає, що з врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість виготовлення повного судового рішення у строки, передбачені національним законодавством, а також застосування стабілізаційних графіків відключення світла, апеляційної інстанції було здійснено виготовлення повного тексту судового рішення 26 грудня 2025 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 вересня 2024 року скасувати.

Постановити у справі нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандард Фінанс Групп», про визнання договору недійсним задовольнити.

Визнати договір про відступлення права вимоги від 11.04.2019 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Стандарт фінанс групп» та ОСОБА_2 недійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), з Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандарт фінанс групп» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) у рівних частках судовий збір:

-за подання позовної заяви 908 гривень, тобто по 454 гривні з кожного;

-за подання апеляційної скарги 1362 гривні, тобто по 681 гривні з кожного.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 грудня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: С.М. Сегеда

О.С. Комлева