ПОСТАНОВА

Іменем України

23 грудня 2025 року м. Кропивницький

справа № 761/5290/24

провадження № 22-ц/4809/1544/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Чельник О. І.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «АБП ТРЕЙДІНГ»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІРІДІС ВІТА»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «АБП ТРЕЙДІНГ» на рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 07 липня 2025 року та на додаткове рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 11 вересня 2025 року у складі головуючого судді Бадердінової А. В.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позову, відзиву на позов та рішення суду першої інстанції.

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариство з обмеженою відповідальністю «АБП ТРЕЙДІНГ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІРІДІС ВІТА», в якому просила:

-розірвати договір оренди землі б/н від 12 вересня 2018 року, номер запису про інше речове право 35940541, укладений між ФГ «Віра Вікторія» та ОСОБА_2 щодо земельної ділянки площею 5,1286 га з кадастровим номером :02:000:0459;

-скасувати державну реєстрацію іншого речового права (право оренди) ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ» () щодо земельної ділянки площею 5,1286 га з кадастровим номером :02:000:0459, що зареєстроване 12 вересня 2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право 35940541 з одночасним припиненням права;

- стягнути з ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ» на користь ОСОБА_1 13689,76 гривень орендної плати за 2022 рік, 4996,77 грн пені за прострочення виконання зобов`язання за 2022 рік, 13689,76 грн орендної плати за 2023 рік, 4996,77 грн пені за прострочення виконання зобов`язання за 2023 рік, а всього 37373,06 грн;

- стягнути з ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ» на користь ОСОБА_1 2 422,40 грн судового збору та 15 000,00 грн витрат на правничу допомогу адвоката.

В обґрунтування позову зазначила, що є власницею земельної ділянки площею 5,1286 га з кадастровим номером :02:000:0459, яка розташована на території Миролюбівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області. Зазначену земельну ділянку позивачка успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

12 вересня 2018 року між батьком позивачки ОСОБА_2 (орендодавець) та ФГ «Віра Вікторія» (орендар) укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого орендодавець передав відповідачу в оренду земельну ділянку строком на 10 років.

В свою чергу, ФГ «Віра Вікторія» відповідно до договору купівлі продажу майнових прав від 07 квітня 2023 року, серія та номер 2-177, виданого державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори, продало майнові права ТОВ «ВІРІДІС ВІТА», не задовольнивши у добровільному порядку вимоги позивачки до укладення даного договору.

Таким чином, ТОВ «ВІРІДІС ВІТА» набуло не лише право оренди на земельну ділянку, що належить на праві власності позивачці, але й обов`язки орендаря перед орендодавцем за укладеним договором оренди землі.

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру, 09 січня 2024 року по договору змінився орендар з ТОВ «ВІРІДІС ВІТА» на ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ».

Також, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 09 січня 2023 року, ТОВ «ВІРІДІС ВІТА» стало співзасновником ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ».

Пунктом 13 договору оренди визначено, що орендар проводить розрахунки протягом терміну, зазначеному в договорі, але не пізніше 31 грудня кожного року.

Разом з тим, зазначає, що орендар не сплачує орендну плату, починаючи з 2022 року по 2023 роки, у зв`язку із чим позивачка змушена звернутися до суду.

Унаслідок невиплати відповідачем орендної плати, позивачка значною мірою позбавлена можливості своєчасно щорічно отримати орендну плату за користування земельною ділянкою, чим істотно порушені її права розпоряджатися належною їй орендною платою, оскільки обов`язок орендаря щодо своєчасної виплати кореспондується з правом орендодавця своєчасно отримати орендну плату. Вказала, що загальна сума заборгованості по орендній платі за 2023-2023 роки складає 27 379,52 грн, пеня - 9993,54 грн.

Представник відповідача ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ» Шемет Ю. В. подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивачки.

Зазначив, що 07 квітня 2023 року між ТОВ «ВІРІДІС ВІТА» та ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ» укладено договір купівлі - продажу майнових прав № 2-177, однією з ділянок, право оренди на яке було продано, є земельна ділянка з кадастровим номером :02:000:0459 належна ОСОБА_1 . Відсутність оплати за 2022 рік є наслідком форс- мажорних обставин, що підтверджується листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року через воєнний стан в країні. Отже, порушення мало місце лише один раз попереднім орендарем і не може мати систематичності.

Вважає, що відсутність оплати за 2023 рік є односторонньою відмовою позивачаки від виконання умов договору, а саме: отримання орендної плати, оскільки ТОВ «ВІРІДІС ВІТА» 21 грудня 2023 року із листом № 21-56, а ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ» 18 вересня 2024 року із листом № 18-1 зверталися до позивачки із проханням надати реквізити для здійснення оплати.

Листом № 18-10 від 31 жовтня 2024 року ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ» повторно звернулося до ОСОБА_1 про надання реквізитів, однак відповідь позивачки відсутня.

Вказав, що в договорі відсутні банківські реквізити орендодавця для оплати орендної плати, а також контакти телефон, електронна пошта. Повідомляти свої реквізити позивачка відмовляється, телефон не надає, що свідчать про те, що остання навмисно відмовляється отримувати орендну плату, що унеможливлює відповідачу виконати належним чином умови договору оренди земельної ділянки.

Зазначив, що відповідач не допускав систематичної несплати орендної плати, а навпаки вживав усіх можливих заходів щодо виконання умов договору, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положення ст. Закону України «Про оренду землі» і ст. 141 ЗК України та відсутні правові підстави для розірвання договору оренди землі (а.с.107-111 том 1).

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 07 липня 2025 року задоволено позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «АБП ТРЕЙДІНГ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІРІДІС ВІТА» про розірвання договору оренди землі та стягнення орендної плати.

Розірвано договір оренди землі без номера, від 12 вересня 2018 року, номер запису про інше речове право 35940541, укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Віра Вікторія» щодо земельної ділянки площею 5.1286 га, кадастровим номером :02:000:0459.

Скасовано державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ» () щодо земельної ділянки площею 5.1286 га, кадастровим номером :02:000:0459, що зареєстроване 12.09.2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно номер запису про інше речове право 35940541 з одночасним припиненням права.

Стягнуто із ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн.

Додатковим рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 07 липня 2025 року стягнуто із Товариство з обмеженою відповідальністю «АБП ТРЕЙДІНГ» на користь ОСОБА_1 13689,76 грн орендної плати за 2022 рік, 4996,77 грн пені за прострочення виконання зобов`язання за 2022 рік, 13689,76 грн орендної плати за 2023 рік, 4996,77 грн пені за прострочення виконання зобов`язання за 2023 рік, а всього 37373,06 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що орендар земельної ділянки Фермерське господарство «Віра Вікторія», правонаступником якого є відповідач ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ», не виконував своїх зобов`язань перед ОСОБА_1 , не сплатив орендної плати за період користування землею у 2022 та 2023 роках, не спростував факт систематичної несплати позивачці орендної плати, а тому позовні вимоги щодо розірвання договору оренди землі, скасування державної реєстрації іншого речового права (права оренди) ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ» та стягнення із відповідача на користь позивачки орендної плати за 2022 рік, 2023 рік та пені за прострочення виконання зобов`язання є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

Товариство з обмеженою відповідальністю «АБП ТРЕЙДІНГ» подало до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 07 липня 2025 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відсутність оплати за 2022 рік є наслідком форс-мажорних обставин, що підтверджується листом Торгово-промислової палати України № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року через воєнний стан в Україні.

З приводу оплати за 2023 рік відповідачем зазначено, що ТОВ «ВІРІДІС ВІТА» зверталось до позивачки із листом № 21-56 від 21 грудня 2023 року, в якому пропонувало надати реквізити для здійснення оплати. Однак, позивачка ухиляється від надання реквізитів та спілкування. При цьому, ТОВ «ВІРІДІС ВІТА» надало свої контактні дані, телефон, висловило готовність розглянути минулий борг, зверталося до адвоката позивачки, однак всі спроби ТОВ «ВІРІДІС ВІТА» ігноруються.

Ця ж сама ситуація із ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ». Листом № 18-1 від 18 вересня 2024 року ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ» зверталося до позивачки із проханням надати реквізити для здійснення оплати за 2023-2024 роки, при цьому зазначило свої дані та контактний телефон. Відповідь відсутня, на зв`язок ніхто не виходить.

Листом № 18-10 від 30 жовтня 2024 року ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ» повторно звернулося до ОСОБА_1 про надання реквізитів, відповідь також відсутня.

У зв`язку з викладеним вище відповідач вважає, що відсутність оплати за 2023 рік є односторонньою відмовою позивачки від виконання умов договору, а саме, отримання орендної плати.

Відповідач наголошує, що не допускав систематичної несплати орендної плати, а навпаки вживав усі можливі заходи щодо виконання умов Договору, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивачки.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки адвокат Куєвда Ю. С. заперечила щодо доводів та вимог апеляційної скарги та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а вимоги апеляційної скарги без задоволення.

Зазначила, що рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим і таким, що ґрунтується на повно і всебічно з`ясованих обставинах справи та належних доказах. Жодних порушень норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції допущено не було, а тому відсутні визначені законом підстави для скасування чи зміни рішення (а.с.56-58 том 2).

Щодо участі учасників справи в судовому засіданні.

Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «АБТ ТРЕЙДІНГ» та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариство з обмеженою відповідальністю «ВІРІДІС ВІТА» належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується довідками про доставку судових повісток до електронних кабінетів відповідача та третьої особи (а.с.76-77 том 2).

05 листопада 2025 року через систему Електронний Суд від представника відповідача Шеремет Ю. В. надійшло клопотання, в якому зокрема зазначено про те, що адвокат відповідача має намір приймати участь у даній справі в режимі відеоконференції. Повідомлено про те, що після призначення справи до розгляду адвокатом буде подано відповідну заяву про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції (а.с.63 том 2).

Однак станом на 23 грудня 2025 року відповідного клопотання від сторони відповідача про участь його представника в судовому засіданні в режимі відеоконференції не надходило. Відповідач своїм правом, визначеним ст. 212 ЦПК України не скористався.

В судове засідання, призначене на 10 годину 30 хвилин 23 грудня 2025 року у даній справі не з`явились, жодних заяв не подали.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивачки адвоката Куєвди Ю. С., вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

12 вересня 2018 року орендодавець ОСОБА_2 та орендар Фермерське господарство «Віра Вікторія» уклали договір оренди, належної позивачу на праві власності земельної ділянки, строком на 10 років з моменту підписання цього договору сторонами (а. с. 12 15 том 1).

Пунктом 1 Договору визначено, що орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :02:000:0459, яка розташована на території Миролюбівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області.

Згідно пункту 9 Договору оренди земельної ділянки визначено, що орендна плата вноситься орендарем за кожен рік використання земельної ділянки і складає 8 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості орендованої земельної ділянки.

Відповідно до пункту 13 Договору, орендар проводить розрахунки не пізніше 31 грудня кожного орендованого року.

Згідно пункту 34 Договору, обов`язком орендаря, зокрема, є своєчасна сплата орендної плати.

Пунктом 50 договору передбачено, що спори та розбіжності в рамках цього договору, урегулювання яких не буде досягнуто між сторонами шляхом переговорів та взаємних консультацій передаються на розгляд суду.

Пунктами 43 та 44 Договору визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізацію юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору. Право на орендовану земельну ділянку (орендовані земельні ділянки) у разі смерті фізичної особи орендаря, засудження або обмеження її дієздатності за рішенням суду переходить до спадкоємців або інших осіб, які використовують цю земельну ділянку рази з орендарем (а.с.195-199 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивачки ОСОБА_2 .

Після його смерті ОСОБА_1 прийняла спадщину, яка складалася із земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 5,1286 га, кадастровий номер :02:000:0459, що розташована на території Миролюбівської сільської ради Маловисківського району, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 лютого 2020 року (а.с.11 том 1).

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 лютого 2020 року, 18 лютого 2020 року за позивачкою зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 5,1286 га, кадастровий номер :02:000:0459, що розташована на території Миролюбівської сільської ради Маловисківського району (а.с.8 том 1).

Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку кадастровий номер: :02:000:0459, право оренди зареєстровано за ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ» (а. с.9-10 том 1).

21 грудня 2023 року ТОВ «Вірідіс Віта» направило ОСОБА_1 лист про надання реквізитів для оплати орендної плати, за адресою: АДРЕСА_1 , яким повідомлено, що 07 квітня 2023 року між Фермерським господарством «Віра Вікторія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вірідіс Віта» укладено договір купівлі-продажу майнових прав (права оренди на земельні ділянки сільськогосподарського призначення) №2-177. Тобто вони є новими орендарями земельної ділянки. Готові виконувати взяті на себе зобов`язання як орендаря та оплатити орендну плату за 2023 рік, а у випадку наявності боргу попереднього орендаря за 2022 рік, готові розглянути можливість його погашення. Просили повідомити банківські реквізити для можливості перерахування доходу від оренди (а. с.133 том 1). До зазначеного повідомлення долучено опис вкладення та фіскальний чек (а.с.134 том 1).

18 вересня 2024 року ТОВ «АБП Трейдінг» направило ОСОБА_1 лист про надання реквізитів для оплати орендної плати, за адресою: АДРЕСА_1 та за адресою: АДРЕСА_2 , яким повідомлено, що 07 квітня 2023 року між Фермерським господарством «Віра Вікторія» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вірідіс Віта» укладено договір купівлі-продажу майнових прав (права оренди на земельні ділянки сільськогосподарського призначення) №2-177. Також, між ТОВ «Вірідіс Віта» та ТОВ «АБП Трейдінг» укладено договір №1-3 про передачу права землекористування. Тобто ТОВ «АБП Трейдінг» є новими орендарями земельної ділянки. Готові виконувати взяті на себе зобов`язання як орендаря та оплатити орендну плату за 2023 -2024 роки. Просили повідомити банківські реквізити для можливості перерахування доходу від оренди (а. с.135 том 1).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Згідно із статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (частина друга статті 792 ЦК України).

Правилами частини першої статті 2 Закону України «Про оренду землі» визначено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Отже, оренда землі є окремим випадком найму майна, загальні правила якого визначені приписами цивільного (приватного) права. Відповідно й законодавче регулювання підстав припинення права оренди землі складається з норм цивільного та земельного законодавства.

За загальним правилом частини першої статті 651 ЦК України, яке застосовується до будь-яких цивільних (приватноправових) правовідносин з приводу зміни або розірвання цивільних (приватноправових) договорів, така зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винятком з цього правила (про те, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін) є приписи частини другої статті 651 ЦК України, що надають суду повноваження зі зміни або розірвання договору (без наявності згоди сторін), проте у випадках, визначених законом. Тож загальне правило про розірвання та зміну договору без згоди сторін на підставі рішення суду передбачене у частині другій статті 651 ЦК України, що визначає універсальні засади, застосовні до усіх видів приватноправових договорів.

З огляду на наведені правила абзацу першого частини другої статті 651 ЦК України як цивільне законодавство, так і земельне передбачає окремі приклади його застосування, що мають характер загальних для усіх цивільних відносин (у разі істотного порушення цивільного договору іншою стороною), а також характер спеціалізованих - для інших приватноправових договорів та для інших окремо застережених у законі видів порушень цивільних договорів (зокрема, окремі правила статті 141 ЗК України, застосовні до договорів оренди землі).

Спеціальними у врегулюванні розірвання договору оренди землі є приписи статті 32 Закону України «Про оренду землі», а також статті 141 ЗК України, пункт «д» частини першої якої передбачає, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Тож функціональним призначенням ЦК України у врегулюванні спірних відносин є деталізація та диференціація факту систематичної несплати орендної плати як підстави припинення договору оренди землі шляхом його розірвання. Ця деталізація та диференціація здійснюється відповідно до частини другої статті 651 ЦК України, якою передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Водночас істотним, відповідно до цієї норми права, є таке порушення стороною договору його умов, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору.

Потреба деталізації та диференціації систематичної несплати орендної плати під час застосування пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України обумовлена надзвичайно узагальненим формулюванням категорії «систематична несплата земельного податку або орендної плати» як однієї з підстав припинення права оренди землі.

Оскільки на практиці така систематична несплата може бути повною або частковою (недоплата), то цілком очевидно, що законодавець врегулював відносини оренди землі з огляду на те, що специфічні підстави припинення права оренди землі, зокрема за систематичну повну несплату орендної плати за землю, визначені відповідними нормами ЗК України, а нормами ЦК України надається можливість додаткової оцінки саме часткової несплати (недоплати) орендної плати за землю та її кваліфікації як істотного порушення договору в контексті з`ясування наявності підстав для його розірвання.

До того ж потрібно враховувати, що коли норма закону закінчується словами «якщо інше не встановлено законом або договором» (або інше подібне формулювання), як от в частині першій статті 651 ЦК України, то це означає, що правила спеціального закону або домовленість сторін договору можуть скасувати дію відповідної загальної правової норми шляхом запровадження іншого правила поведінки, розрахованого на ту ж саму фактичну ситуацію, на яку була розрахована така норма.

Утім, у частині другій статті 651 ЦК України використано дещо іншу формулу закінчення «та в інших випадках», що дозволяє зробити висновок, що правило, викладене у цій правовій нормі, не може бути скасоване (ані спеціальним законодавством, ані домовленістю сторін), а може бути винятково доповнене - спеціальним законодавством або домовленістю сторін.

З наведеного можна зробити висновок, що приписи про підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України (систематична несплата орендної плати), та правила частини другої статті 651 ЦК України, якими передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, співвідносяться як такі, що не суперечать одні одним, а навпаки - доповнюють одні одних.

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а приписи статей 24, 25 цього Закону визначають права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема право орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення орендної плати, а також право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку (абзац п`ятий частини першої статті 24 Закону України «Про оренду землі»).

Підстави припинення договору оренди землі - це законодавчо закріплені обставини, які передбачають припинення договірних відносин.

Відповідно до спеціальної норми частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Отже, для того щоб констатувати наявність підстав для припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, суд має встановити такі обставини, як «систематичність» та «несплату», зокрема, орендної плати.

Під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання.

Судова практика у розумінні поняття «систематичність» у подібних правовідносинах є усталеною (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 277/1186/18-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 277/526/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 616/292/17, від 08 травня2024 року у справі № 629/2698/23; Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 922/367/21, від 04 липня 2023 року у справі № 906/649/22, від 20 лютого 2024 року у справі № 917/586/23, від 02 квітня 2024 року у справі № 922/1165/23 та інші).

Щодо поняття «несплата», вжите у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України, то його потрібно розуміти саме як повну несплату орендної плати.

Такий висновок є логічним та виправданим, оскільки поняття «несплата» та «недоплата» не є тотожними. Оскільки в конструкції згаданої правової норми не наведено жодного означення до слова «несплата», можна виснувати, що законодавець у згаданій правовій нормі не передбачив жодної альтернативи повної несплати, тобто не визначив, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є не лише систематична несплата, а й систематична недоплата орендної плати.

До того ж потрібно враховувати, що розмір недоплати може варіюватися орієнтовно від 1 % до 99 % суми належної орендної плати, що не може не впливати на ступінь порушення прав власника землі та оцінку істотності такого порушення.

Протилежне розуміння, а саме якщо вважати підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, зокрема й сплату орендної плати не в повному обсязі (часткове виконання зобов`язання), навряд чи буде справедливим та розумним, оскільки під дію цієї спеціальної норми права підпадатимуть і незначні (неістотні) порушення, наприклад систематична недоплата 1,00 грн зі 10 000,00 грн орендної плати. За таких обставин суди будуть змушені на підставі пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України розривати договори оренди землі всупереч принципу збереження договору.

Цей підхід надасть можливість орендодавцю вимагати розірвання договору оренди землі в тому разі, коли несплата орендної плати є частковою та зумовлена, зокрема, виникненням спору між сторонами з приводу порядку нарахування та розміру орендних платежів. Таке тлумачення норм права порушуватиме баланс інтересів сторін у договірних відносинах, надавши власнику землі більше переваг у порівнянні з її орендарем.

Потрібно враховувати, що правова природа відносин оренди землі, яка зазвичай передбачає тривале використання такого об`єкта цивільних прав і сталість таких відносин, відповідає інтересам цивільного обігу загалом. Більше того, використання земельної ділянки завжди пов`язане з неодмінними витратами орендаря на її утримання відповідно до цільового призначення цієї ділянки.

Якщо дотримуватися згаданого протилежного підходу, то договір буде під постійною загрозою його розірвання, що порушить принцип сталості відносин з використання землі, що своєю чергою стимулюватиме орендаря ставитися до орендованої земельної ділянки у споживацький спосіб, не дбати про неї, не вкладати кошти у покращення чи належне утримання такого особливого виду майна, тобто призведе до того, що орендар не буде обирати таку поведінку, яка більшою мірою відповідала б ознакам доброго господаря стосовно орендованої ним землі.

Тож підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є саме систематична, тобто неодноразова (два та більше випадків), повна несплата орендної плати. Ця спеціальна правова норма у такому випадку є самостійною та достатньою, і звертатися до більш загальної норми частини другої статті 651 ЦК України немає потреби, оскільки вона передбачає саме додаткову (до основної) підставу для розірвання договору оренди землі.

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору.

Порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору.

У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору». Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Йдеться не лише про грошовий вираз зазначених втрат, зокрема й збитків, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2021 року у справі № 910/2861/18 та від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, у яких зазначено, що для застосування частини другої статті 651 ЦК України суд має встановити не лише факт порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно істотною є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати.

Головна ідея, на якій ґрунтується правило частини другої статті 651 ЦК України, полягає у тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку.

Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору (preservation of contract). Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору.

Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення. Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшого порушення.

Одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є те, наскільки зобов`язана сторона, яка порушила договір, реально заінтересована у збереженні договору, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди.

Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19).

Отже, законодавство в питанні розірвання договору дбає не лише про інтереси управненої сторони, а й про інтереси зобов`язаної сторони, оскільки розірвання договору може завдати значних збитків стороні, яка допустила незначне порушення, тобто законодавець прагне досягти справедливого балансу між інтересами сторін договору.

Також потрібно враховувати, що у відносинах оренди землі основним їх регулятором, крім спеціального законодавства, є договір оренди землі. Враховуючи, що договір є регулятором відносин з використання земельної ділянки, на ці відносини поширюються правила статті 3 ЦК України, яка визначає, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тож і приписи чинного законодавства, і умови договору потрібно застосовувати крізь призму загальних засад статті 3 ЦК України. Відповідно істотність за абзацом другим частини другої статті 651 ЦК України має оцінюватися так само з точки зору справедливості, добросовісності та розумності, які сукупно утворюють цільний засадничий принцип регулювання приватноправових відносин.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23 (провадження № 12-19гс24) викладено такий правовий висновок щодо застосування норм права:

Підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18).

Правила про підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України (систематична несплата орендної плати), та приписи частини другої статті 651 ЦК України, якими передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, співвідносяться як такі, що не суперечать, а навпаки доповнюють одні одних.

Підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є систематична, тобто неодноразова (два та більше випадки) повна несплата орендної плати у строки, визначені договором. Ця спеціальна норма у такому випадку є самостійною та достатньою і звертатися до загальної норми частини другої статті 651 ЦК України немає потреби.

У разі якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначено умовами договору оренди землі, тобто коли орендар допустив недоплату орендної плати й таке порушення умов договору є істотним, тоді застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України.

Тобто якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, то договір має бути розірваний на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

У випадку неістотної недоплати орендної плати (чи встановлення неістотності такого порушення судом) ефективним та пропорційним буде такий спосіб захисту, як стягнення заборгованості з орендної плати.

Погашення орендарем заборгованості з орендної плати не має правового значення для вирішення позовних вимог про розірвання договору оренди як на підставі частини другої статті 651 ЦК України (у разі часткової несплати (недоплати) орендної плати та істотності такого порушення), так і на підставі пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України (у разі систематичної (два та більше випадки) повної несплати орендної плати).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду з даним позовом позивачка посилалась на те, що орендар ФГ «Віта Вікторія» систематично, продовж 2022 - 2023 років, не виконує взяті на себе зобов`язання щодо щорічної виплати орендної плати у визначеному договором розмірі та строк.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що 12 вересня 2018 року орендодавець ОСОБА_2 (спадкодавець позивачки) та орендар Фермерське господарство «Віра Вікторія» уклали договір оренди, належної позивачу на праві власності земельної ділянки, строком на 10 років з моменту підписання цього договору сторонами.

Пунктом 1 Договору визначено, що орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :02:000:0459, яка розташована на території Миролюбівської сільської ради Маловисківського району Кіровоградської області.

Згідно пункту 9 Договору оренди земельної ділянки визначено, що орендна плата вноситься орендарем за кожен рік використання земельної ділянки і складає 8 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості орендованої земельної ділянки.

Відповідно до пункту 13 Договору, орендар проводить розрахунки не пізніше 31 грудня кожного орендованого року.

Згідно пункту 34 Договору, обов`язком орендаря, зокрема, є своєчасна сплата орендної плати (а.с.195-199 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 помер. Після його смерті ОСОБА_1 прийняла спадщину, яка складалася із земельної ділянки № НОМЕР_1 , площею 5,1286 га, кадастровий номер :02:000:0459, що розташована на території Миролюбівської сільської ради Маловисківського району, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 лютого 2020 року (а.с.11 том 1).

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 лютого 2020 року, 18 лютого 2020 року за позивачкою зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 5,1286 га, кадастровий номер :02:000:0459, що розташована на території Миролюбівської сільської ради Маловисківського району (а.с.8 том 1).

07 квітня 2023 року ФГ «Віра Вікторія» відповідно до договору купівлі продажу майнових прав від, серія та номер 2-177, виданого державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори, продало майнові права ТОВ «ВІРІДІС ВІТА», не задовольнивши у добровільному порядку вимоги позивачки до укладення даного договору.

Таким чином, ТОВ «ВІРІДІС ВІТА» набуло не лише право оренди на земельну ділянку, що належить на праві власності позивачці, але й обов`язки орендаря перед орендодавцем за укладеним договором оренди землі.

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру, 09 січня 2024 року по договору змінився орендар з ТОВ «ВІРІДІС ВІТА» на ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ». Також, відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 09 січня 2023 року, ТОВ «ВІРІДІС ВІТА» стало співзасновником ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ».

Відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку кадастровий номер: :02:000:0459, право оренди зареєстровано за ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ» (а. с.9-10 том 1).

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується та не спростовано відповідачем, що з моменту укладення між ФГ «Віра Вікторія» договору купівлі-продажу майнових прав (права оренди земельної ділянки) від 07 квітня 2023 року права та обов`язки орендаря за договором від 12 вересня 2018 року, який укладено між ОСОБА_2 (які позивач ОСОБА_1 в порядку спадкування набула) та ТОВ «Вірідіс Віта», в подальшому, 09 січня 2024 року орендар з ТОВ «Вірідіс Віта» змінився на ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ».

Отже, як для правонаступника орендаря земельної ділянки у спірних матеріально-правових відносинах, для відповідача є обов`язковими усі дії/бездіяльність, які вчинило ФГ «Віра Вікторія» та ТОВ «Вірідіс Віта» при виконанні укладеного з позивачем договору.

У спорах, які виникли у зобов`язальних договірних правовідносинах, саме на боржника, як зобов`язану сторону, покладається обов`язок доказування належного виконання зобов`язання, а у разі якщо ним таке зобов`язання не виконане, або виконане неналежно доказування відсутності своєї вини. Такий висновок ґрунтується на змісті положень ст. 614, ст. 617 ЦК України.

У своїй апеляційній скарзі ТОВ «АБП ТРЕЙДІНГ» зазначає, що порушення по оплаті за договором оренди землі від 12 вересня 2018 року дійсно відбулося, однак одноразово за 2022 рік. В обґрунтування вказало, що відсутність оплати за 2022 рік є наслідком форс-мажорних обставин, що підтверджується листом Торгово промислової палати України №2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року.

Колегія суддів не погоджується із такими доводами відповідача, з огляду на таке.

Зокрема, зі змісту п. 46, п.47 договору оренди землі укладеного 12 вересня 2018 року між ОСОБА_1 та ФГ «Віра Вікторія», сторони досягли згоди, що сторона, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що порушення сталося не з її вини. Сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання обов`язків по договору, якщо це невиконання відбулося за обставин, які виникли після укладення договору внаслідок невідворотніх дій надзвичайного характеру, які сторона не могла ні передбачити, ні попередити прийнятими заходами, зокрема війна або військові дії), які призвели до неможливості виконання договору.

Тобто, в цьому договорі сторони обумовили не лише ті обставини, які ними визнаються невідворотними та надзвичайними, а й визначили, що між цими обставинами і неможливістю виконання договору має існувати причинно-наслідковий зв`язок.

У постанові Верховний Суд від 14 червня 2022 року у справі № 922/2394/21 вказано, що: «статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Так, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Таких висновків дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2019 року у справі №917/1053/18 та у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 913/20/21».

У пунктах 45 47, 57 постанови Верховний Суд від 13 вересня 2023 року у справі № 910/7679/22 вказано: «Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами (ч. 1ст. 617 ЦК, ч. 2ст.218 Господарського кодексу України та ст. 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні»). Надзвичайними є ті обставини, настання яких не очікується сторонами при звичайному перебігу справ. Під надзвичайними можуть розумітися такі обставини, настання яких добросовісний та розумний учасник правовідносин не міг очікувати та передбачити при прояві ним достатнього ступеня обачливості. Невідворотними є обставини, настанню яких учасник правовідносин не міг запобігти, а також не міг запобігти наслідкам таких обставин навіть за умови прояву належного ступеня обачливості та застосуванню розумних заходів із запобігання таким наслідкам. Ключовим є те, що непереборна сила робить неможливим виконання зобов`язання в принципі, незалежно від тих зусиль та матеріальних витрат, які сторона понесла чи могла понести (п.38 постанови Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 912/3323/20), а не лише таким, що викликає складнощі, або є економічно невигідним […] лист ТПП від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 є документом загального інформаційного характеру, цей лист не може вважатися сертифікатом ТПП, виданим відповідно до положень ст.14-1Закону «Про торгово промислові палати в Україні» і не є доказом настання форс-мажору (обставин непереборної сили) для певного суб`єкта господарювання у конкретному зобов`язанні. Водночас Верховний Суд звертає увагу, що навіть за відсутності сертифіката ТПП, отриманого в передбаченому законом порядку, сторона не позбавлена можливість доводити наявність форс-мажорних обставин іншими доказами, якщо інше не встановлено законом чи договором».

Та обставина, що 24 лютого 2022 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України є загальновідомим. Президент України видав Указ №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», на підставі якого в Україні з 05:30 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався і він діє дотепер.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що відповідач не довів, що ця обставина безпосередньо спричинила неможливість сплати орендарем ФГ «Віра Вікторія» орендної плати позивачу у визначеному договором розмірі та строк - до 31 грудня 2022 року, як не довів і те, що в 2023 році вчинив необхідні дії, відповідно до звичаїв ділового обороту у спірних правовідносинах, а саме надіслав повідомлення за місцем проживання/реєстрації орендодавця (позивача) про необхідність отримання орендної плати, однак позивачка на ці повідомлення не реагувала, відмовилася від отримання грошового переказу як орендної плати за 2022-2023 роки, що свідчило б про її недобросовісність з метою отримання права на розірвання договору.

Зокрема, згідно наявного у матеріалах справи повідомлення ТОВ «Вірідіс Віта» та ТОВ «АБП Трейдінг» надіслано не на зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 . Доказів отримання ОСОБА_1 повідомлень ні представником відповідача, ні представником третьої особи суду не надано. Більше того, в повідомленні ТОВ «Вірідіс Віта» та ТОВ «АБП Трейдінг» прізвище особи вказали ОСОБА_1 , а позивачем у справі є ОСОБА_1 .

При цьому, зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_1 вказано за адресою: АДРЕСА_3 , така ж адреса зазначена у правовстановлюючому документі, свідоцтві про право на спадщину серії №74 від 20 лютого 2020 року та була достеменно відома відповідачу.

Жодних відомостей відповідачем та третьою особою про належне повідомлення та отримання позивачкою листа про надання реквізитів для оплати орендної плати суду не надано.

За таких обставин, під час розгляду справи відповідач не надав доказів, які б підтверджували виплату позивачці орендної плати та односторонню відмову позивачки від виконання умов договору, а саме отримання орендної плати, що унеможливлювало відповідача виконати належним чином умови договору оренди земельної ділянки.

Відповідач у цій справі не спростував наявність систематичної (два поспіль випадки) несплата орендарем орендної плати позивачці, а тому він не звільняється від цивільно-правової відповідальності за допущене орендарем (ФГ «Віра Вікторія») у спірних правовідносинах порушення прав позивача.

З урахуванням викладеного, Фермерське господарство «Віра Вікторія» не виконало своїх зобов`язань перед позивачкою ОСОБА_1 , як орендар земельної ділянки, в період з 2022 по 2023 роки, що виразилось в систематичній несплаті орендної плати. Відтак суд першої інстанції дійшов вірних висновків про доведеність позовних вимог позивачки.

З огляду на викладене, враховуючи порушення орендарем своїх зобов`язань, на підставі наданих доказів позивачем, місцевий суд також правомірно вважав, що наявні підстави для стягнення із відповідача на користь позивачки пені за прострочення виконання зобов`язання, а також, встановивши, що відбулась систематична несплата відповідачем орендної плати позивачці за 2022 та 2023 роки, врахувавши, що договір оренди між сторонами не було визнано недійсним чи неукладеним, суд дійшов вірних висновків, що рішення про розірвання договору оренди землі є підставою для припинення речового права (права оренди) відповідача на спірну земельну ділянку.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.

З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «АБП ТРЕЙДІНГ» залишити без задоволення.

Рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 07 липня 2025 року та додаткове рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 11 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 26.12.2025.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

О. І. Чельник