Номер провадження: 22-ц/813/3365/25
Справа № 516/174/24
Головуючий у першій інстанції Под`ячева І. Д.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника ОСОБА_1 адвоката Погорілого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гусельщикової Марини Анатоліївни на рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 30 жовтня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Под`ячевої І.Д., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Теплодарська міська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на земельну ділянку,

встановив:

11.06.2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_1 , із кадастровим номером № :01:001:0987.

В обґрунтування позову позивачем зазначено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет з 1996 року по день смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Теплодарського міського суду Одеської області від 27 червня 2022 року за позовом ОСОБА_1 визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 294 м2, житловою 63.3 м2, та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Судовим рішенням відмовлено у поділі земельної ділянки, на якій побудовано будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_4 , оскільки набута ним внаслідок приватизації.

Вказане судове рішення було залишено без змін судом апеляційної та касаційної інстанцій.

Однак, позивач вважає, що відповідно до ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України вона має право набути право власності на 1/2 частину земельної ділянки автоматично, оскільки вона набула право власності на 1/2 частину будинку, який розташований на такій земельній ділянці. ОСОБА_4 помер, а тому його правонаступниками в спірних правовідносинах є його доньки, які є спадкоємицями ОСОБА_4 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Теплодарського районного суду Одеської області від 30.10.2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (а.с.103-107).

В апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - адвокат Гусельщикова М.А. ставить питання про скасування рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 30.10.2024 року, ухвалення нового судового рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.116-119).

Вирішуючи питання про слухання справи, у відкритому судовому засіданні, за участю у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.191-195).

У зв`язку з цим, колегія суддів зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що дана справа перебуває в провадженні апеляційного суду тривалий час, а також те, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу в режимі відео конференції, за участю з`явившихся учасників справи, у відсутність інших учасників справи.

Що стосується заяви адвоката Борогана В.В. про відкладення розгляду справи (а.с.196), то колегія суддів вважає за необхідне в її задоволенні відмовити, з огляду на викладене а також на те, що адвокат Бороган В.В. не надав суду апеляційної інстанції доказів своєї неможливості участі у справі, у тому числі в режимі відео конференції, як то передбачено ст. 212 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Теплодарського міського суду Одеської області від 27 червня 2022 року, у цивільній справі № 516/234,20, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнано спільною сумісною власністю подружжя позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер: ІНФОРМАЦІЯ_1 , житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 294 м2, житловою 63.3 м2, що складається з житлового будинку А, бані Б, каміну В, мощіння I, колодязь II та було визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

Вказане судове рішення було залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 16.05.2023 року та постановою Верховного Суду від 07 вересня 2023 року.

Після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його спадкоємицями є його доньки відповідачі у справі: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та які 11 червня 2024 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька, кожна на 1/4 частку вищевказаного житлового будинку, який розташований за адресою: м. Теплодар Одеської області, Житлово-будівельний кооператив «Вишневий сад 2006Т», АДРЕСА_1 .

З цих підстав, доводи відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що вони є неналежними відповідачами у даній справі, є безпідставними.

15 травня 2018 року ОСОБА_4 набув право власності на земельну ділянку на підставі ст. 116 ЗК України, з земель комунальної власності, що підтверджено рішенням Теплодарської міської ради від 26 квітня 2018 року № 428/2-VII, та зареєстрував право власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 , із кадастровим номером № :01:001:0987.

З цих підстав та у відповідності до ст. 57 СК України, згідно якої у разі якщо земельна ділянка була особистою приватною власністю ОСОБА_4 , як така, що набута ним внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у його користуванні, суд першої інстанції відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Однак, судом не було враховано, що у даному випадку в обґрунтування наявності підстав для визнання за позивачем права власності на 1/2 її частки, слід виходити із вимог, передбачених ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України, щодо автоматичного набуття права власності особою на земельну ділянку, у разі набуття такою особою права власності на нерухоме майно розташоване на такій земельній зеленці.

Так, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених ЗК України.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.

Як було вказано вище, позивач ОСОБА_1 набула право власності на 1/2 частину житлового будинку, який розташований на земельній ділянці АДРЕСА_1 із кадастровим номером № :01:001:0987, на підставі рішення суду щодо поділу спільного майна подружжя, при цьому як встановлено судовим рішенням та не оспорюєтья сторонами, земельна ділянка на якій розташований будинок, належала ОСОБА_4 на праві особистої приватної власності.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , судом першої інстанції враховано висновки Верховного Суду, викладені в його постанові від 04 жовтня 2024 року, у справі № 369/3056/21, згідно яких ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України гарантовано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Суд також зазначив, що відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Однак, судом не було враховано, що як на підставу визнання права власності на земельну ділянку позивач посилалась на те, що вона є власником 1/2 частини житлового будинку загальною площею 294 кв.м., житлової площею 63,3 кв.м., за адресою АДРЕСА_3 , на підставі рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 27.06.2022р. по справі №516/234/20, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 16.05.2023 року та постановою Верховного Суду від 07.09.2023 року, про що було вказано вище.

У вищевказаному рішенні Теплодарського міського суду Одеської області від 27 червня 2022 року, зазначено, що суд відмовляє позивачці ОСОБА_1 в задоволенні її позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю її та ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1000га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , у ЖБК «Вишневий сад - 2006», кадастровий номер :01:001:0987, визнання за нею права власності на 1/2 частку цієї земельної ділянки, за безпідставністю, оскільки згідно ст. 57 СК України земельна ділянка була особистою приватною власністю ОСОБА_4 , як така, що набута ним внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у його користуванні, а тому не може бути спільною сумісною власністю та в зв`язку з цим підлягати поділу при вирішенні даної справи.

Після того, як за позивачкою ОСОБА_1 було визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку, вона звернусь до суду з даним позовом про визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки, на якій розміщена її половина, тобто не з підстав ст. 57 СК України, а з підстав ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки первинний спір щодо поділу майна подружжя вирішувався судом на підставі норм СК України, то відносини між позивачем та відповідачами не трансформувались у відносини, пов`язанні із спадкуванням, оскільки у позивача право на майно виникло саме в рамках поділу спільного майна подружжя, а тому спір повинен вирішуватись не лише на підставі норм цивільного та земельного законодавства, а й норм сімейного законодавства. При цьому суд послався на висновки Верховного Суду, викладені в його постанові від 04 жовтня 2024 року в справі № 369/3056/21.

Однак, колегія суддів зазначає, що вищевказані висновки Верховного Суду, викладені у вищевказаній постанові від 04 жовтня 2024 року в справі № 369/3056/21, на які послався суд першої інстанції, Верховним Судом не винесена, мала місце ухвала Верховного Суду від 04 жовтня 2024 року в справі № 369/3056/21, згідно якої було вирішено передати справу № 369/3056/21 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі п/п 7 п. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Однак, Велика Палата Верховного Суду своєю ухвалою від 06 листопада 2024 року по справі № 369/3056/21 повернула справу до Верховного Суду, у зв`язку з відсутністю передумов для прийняття цієї справи Великою Палатою Верховного Суду на підставі п/п 7 п. 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Колегія суддів наголошує на тому, що у разі поділу майна подружжя і визнання за ними право власності в рівних частках за кожним на будинок, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, то земельна ділянка, на якій цей будинок розташований, який належав на праві приватної власності одному із подружжя, без оцінки пропорційності втручання у його права власності, до другого із подружжя також переходить право власності і на частину земельної ділянки, на якій розташована ця частині будинку.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 09 грудня 2015 року у справі № 6-814 цс-15, та згідно якого земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Разом з тим, виходячи зі ст. 30 ЗК України, в редакції 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Такі самі норми містяться в нині чинних ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України».

Тобто, такий підхід запровадив в судову практику конструкцію автоматичного та безкомпенсаційного припинення права приватної власності на земельні ділянки на підставі рішення суду про поділ спільного майна подружжя або про визнання права на частку в праві спільної власності, який неодноразово застосований і в практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, зокрема, у постановах від 25 лютого 2019 року у справі № 199/2099/17, від 27 січня 2020 року у справі № 150/718/18, від 17 березня 2021 року у справі № 676/5479/18, від 16 жовтня 2023 року у справі № 317/3170/22.

Більше того, згідно ст. 140 ЗК України передбачені спеціальні підстави припинення права власності на земельну ділянку. Однією з таких підстав є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

При цьому, у даній категорії справ, варто звернути увагу на постанову Верховного Суду України у справі за № 6-2225 цс 16, згідно якої Верховний Суд України зазначає, що за змістом ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

За змістом ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

У разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у останнього набувача право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Тобто за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст. 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.06.2000 року у справі 689/26/17 вказала на те, що враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки (закріпленому у цивільному та земельному законодавстві) та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу права на земельну ділянку не передбачено умовами договору чи приписами законодавства. Тобто Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від зазначених правових позицій..

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду, від 20 січня 2021 року по справі №318/1274/18.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вонап посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини ( далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, оскільки судове рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення скасувати і ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , третя особа Теплодарська міська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на земельну ділянку, задовольнити, та визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_1 , із кадастровим номером № :01:001:0987.

Колегія суддів вважає за необхідне розподілити між сторонами судові витрати, як того вимагає ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 як інвалід 2 групи, звільнена від сплати судового збору за подання позову у розмірі 1 211,2 грн., та за подання апеляційної скарги в розмірі 1816,8 грн. (а.с.122).

Зазначений судовий збір у загальному розмірі 3028 грн. підлягає стягненню з відповідачів на користь держави в рівних частках, тобто у розмірі по 1 514, 00 грн. з кожної.

Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч.1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гусельщикової Марини Анатоліївни задовольнити.

Рішення Теплодарського міського суду Одеської області від 30 жовтня 2024 року скасувати.

Ухвалити постанову, якою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Теплодарська міська державна нотаріальна контора про визнання права власності на земельну ділянку, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_1 , із кадастровим номером № :01:001:0987.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави в рівних частках судовий збір у загальному розмірі 3 028,00 (три тисячі двадцять вісім гривень 00 копійок), по 1 514,00 грн. (одна тисяча п`ятсот чотирнадцять гривень 00 копійок), з кожної .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26.12.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева