Справа №: 343/1905/25
Провадження №: 2/343/1002/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
I М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 грудня 2025 року м. Долина
Долинський районний суд Iвано-Франкiвської областi в складi:
судді Монташевич С. М.,
з участю: секретаря судового засідання Шикор Г. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Долинського районного суду Івано-Франківської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 343/1905/25 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Аланд", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, приватний виконавець Ігнатів Олекса Любомирович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та повернення безпідставно набутих грошових коштів,
Стислий виклад позицій сторін та третіх осіб:
Позивачка в судове засідання не з`явилася, її представник подав заяви про розгляд справи без їх участі, не заперечив проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача ТОВ "Фінансова компанія "Аланд" у судове засідання повторно не з`явився, причин неявки не повідомив, хоча про розгляд справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 44, 57, 60) та дані відстеження з офіційного сайту АТ "Укрпошта" (а.с. 49-50). Відзиву до суду не подав.
Треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. та приватний виконавець Ігнатів О.Л. у судове засідання не з`явилися, хоча про розгляд справи були повідомлені у встановленому законом порядку за відомим місцем здійснення їх діяльності та через електронні кабінети (а.с. 42, 45-46, 55-56). Причин неявки не повідомили, будь-яких заяв, клопотань не подавали.
Спір між сторонами не вирішений.
Заяви та клопотання сторін, третіх осіб, процесуальні дії у справі:
згідно з ухвалою від 02.10.2025, суд відкрив провадження у справі та постановив розглядати її в порядку загального позовного провадження.
17 листопада 2025 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду, а також витребував від позивачки та приватного виконавця інфомрацію про стягнуті суми грошових коштів у ході виконавчого провадження, у відповідача - копії документів, на підставі яких був вчинений спірний виконавчий напис.
01 грудня 2025 року представник позивачки надав вибребовувану в його довірительки інфрмацію.
10 грудня 2025 року відповідач направив суду повідомлення про відсутність документів, на підставі яких було вчинено виконавчий напис. Правом на подання відзиву у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження, не скористався, будь-яких процесуальних клопотань не подавав.
29 грудня 2025 року суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Фактичні обставини, які встановив суд, та зміст спірних правовідносин:
Як зазначило у повідомленні № б/н від 27.11.2025 ТОВ "ФК "Аланд", документи та/або їх копії, на підставі яких вчинено виконавий напис, у нього відсутні (а.с. 58).
13 березня 2020 року приватний виконавець також виніс постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, в якій визначив загальну суму мінімальних витрат у розмірі 330,00 грн (а.с. 10).
В розпорядженні № 61547718 визначено, що в рамках виконавчого провадження слід перерахувати: 322,71 грн на користь приватного виконавця Ігнатіва О.Л., 3227,22 грн на користь ТОВ "ФК "Аланд", 261 грн витрат виконавчого провадження (а.с. 51), що складає загальну суму 3810,94 грн.
Між сторонами виник спір з приводу підставності вчинення виконавчого напису та набуття відповідачем коштів, яке мало місце під час примусового стягнення на підставі такого виконавчого напису нотаріуса.
Оцінка суду та норми права, які застосував суд:
суд, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази в їх сукупності, надані позивачем на обґрунтування позовних вимог, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, дійшов таких висновків.
Відповідно до статті 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (надалі Порядок вчинення нотаріальних дій).
Так, відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та п.п.1.1. п. 1 гл.16 р. II Порядку вчинення нотаріальних дій, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.
Як визначено ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та п.п.1.2 п. 1 гл.16 р. II Порядку вчинення нотаріальних дій, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.
В п.п.3.2. п. 3 гл.16 р. II Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172.
Відповідно до п. 1 вказаного Переліку, для одержання виконавчого напису надаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.
Підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у даному Переліку.
Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» від 16.07.1999 № 996-XIV. Такими доказами можуть бути, зокрема, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 06.06.2019 по справі № 750/1627/18.
За змістом ст. 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Вказана норма кореспондує 3.1 пункту 3 глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій.
Відповідно до п.п. 2.1 п.2 гл.16 р. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, в якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.
У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (п.п.2.2 п.2 гл.16 р. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій).
Таким чином, за результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти таких висновків.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому, вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Про те, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
З урахуванням приписів ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.
Тому, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не обмежується лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів, а перевіряє доводи сторін у повному обсязі й установлює, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц з подібних правовідносин.
Наявність спору щодо заборгованості встановлюється судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.
Всупереч викладеному, приватний нотаріус, вчиняючи виконавчий напис, не перевірив наявність доказів належного направлення та отримання позивачкою (боржницею) ОСОБА_1 письмової вимоги про усунення порушень чи письмове повідомлення про вчинення виконавчого напису, що призвело до недотримання процедури вчинення напису, передбаченої п.п.2.3 п.2 гл.16 р. ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.
Жодних доказів про належне повідомлення позивачки про заборгованість та про наявність вимог (претензій) до неї у відповідача за кредитним договором не долучено і до матеріалів справи, при тому, що останній не був позбавлений можливості надати необхідні докази з даного приводу. Тобто доводи позивачки у цій частині відповідачем не заперечувалися та спростовані не були.
Також суду не представлено і детального розрахунку заборгованості, яка стягується з позивачки по виконавчому написі, з якого суд та інші учасники справи могли б пересвідчитись у наявності такої та підстав її виникнення, хоча копію позовної заяви з додатками представник відповідача отримав ще 13.10.2025, про що свідчить рекомендоване повідомлення про отримання поштового відправлення (а.с. 28), а відтак мав можливість подати відзив на позов та докази, на підставі яких вчинено виконавчий напис.
Крім того з матеріалів справи не слідує, що при вчиненні напису приватний нотаріус отримував від відповідача первинні бухгалтерські документи щодо видачі (перерахування) кредиту (квитанції, платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо).
Не надав таких документів і приватний нотаріус, який вчинив виконавчий напис, проте згідно з відмітками на рекомендованих повідомленнях він відсутній за вказаною адресою.
Суду не надано і копії заяви та додатків до неї, з якими відповідач звертався до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, що позбавляє можливості пересвідчитись у правомірності вчинення виконавчого напису.
Тобто, з установлених судом обставин справи не вбачається, що, звертаючись до нотаріуса з вимогою вчинення виконавчого напису, відповідач, з метою підтвердження наявності заборгованості позивачки надав, з урахуванням положень Переліку документів, належні докази на підтвердження безспірності заборгованості боржника.
Натомість, ОСОБА_1 заперечує про існування у неї боргу перед відповідачем та вказує, що до неї жодних повідомлень про наявність заборгованості, її розміру чи заміну стягувача не надходило.
Так, у матеріалах справи відсутні докази про те, що позивачка була повідомлена про зміну кредитора у зобов`язанні та не відомо чи були вказані документи представлені і нотаріусу, який вчинив виконавчий напис.
Тобто, приватний нотаріус, хоча і посилається на існування такого договору, однак не представляється можливим встановити чи перевірив він наявність правових підстав у ТОВ "Фінансова компанія "Аланд" стягувати зі позивачки суму кредиту, в тому числі звертатися із відповідною заявою про вчинення виконавчого напису, оскільки не підтверджено, що такий договір про відступлення права вимоги надавався нотаріусу, такий не надано і суду.
Не відомо і який саме розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором був переданий від ПАТ "Дельта Банк" до ТОВ "Фінансова компанія "Аланд".
Слід звернути увагу і на положення п.п. 3.1 п. 3 гл. 16 р. II Порядку вчинення нотаріальних дій, за яким визначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.
Однак, коли настав такий строк суду не представляється можливості встановити та перевірити це, оскільки у виконавчому написі він не вказаний, натомість зазначено, що строк платежу настав, вказано період, за який стягується заборгованість, хоча, як зазначалося вище, виникнення такої заборгованості не підтверджено жодними доказами, а позивачкою її наявність заперечується.
Тобто, ні нотаріально посвідченого кредитного договору, ні розрахунку заборгованості, ні документів, які підтверджують безспірність заборгованості боржника, ні договору відступлення права вимоги, ні заяви про вчинення виконавчого напису зі вказівкою на документи, які були представлені нотаріусу на його вчинення, суду не надано, хоча відповідач ознайомлений з позовною заявою та долученими до неї доказами, отримавши її як поштовий відправленням, так і в електронному вигляді шляхом доступу до електронної справи, як її учасник. На даний час нотаріус відсутній за місцем вчинення своєї діяльності, про що свідчать рекомендовані повідомлення, які поверталися з відповідними відмітками, а тому витребувати в нього документи, на підставі яких вчинено виконавчий напис, для суду не представлялося можливим.
Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У той же час доказів, які б спростовували позовні вимоги позивачки, відповідачем суду не надано, хоча згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Своїм правом на подання відзиву ТОВ "Фінансова компанія "Аланд" не скористалося.
Пунктом 5 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
Як визначено ч. 2 ст. 432 ЦПК України, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Таким чином, позивачкою вірно обрано спосіб захисту права, оскільки виконавчий напис нотаріуса є виконавчим документом, а визнання його таким, що не підлягає виконанню в судовому порядку, надасть їй можливість поновити її порушені права у спосіб встановлений законом.
Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 до ТОВ "ФК "Аланд" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, підлягають до задоволення.
Щодо вимоги про поверенння безпідставно набутих грошових коштів, суд зазначає, що, відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави (глави 83 ЦК України) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Як неодноразово зазначав Верховний Суд, зі змісту статті 1212 ЦК України можна зробити висновок, що особа, яка внаслідок правомірних або неправомірних дій або подій безпідставно збагатилася в результаті невигідних наслідків для іншої особи, зобов`язана повернути безпідставно набуте майно цій особі. Будь-яке збагачення визнається безпідставним, якщо особа, що збагатилася, не мала права на збагачення за рахунок потерпілого, або в разі, коли потерпілий не погоджувався на настання не вигідних для себе наслідків. Не має права на збагачення особа, що отримала його за недійсним актом, судовим рішенням або недіючою нормою права. Збагачення є безпідставним, і якщо потерпілий сам надав його для мети, що не була досягнена, або з очікуванням, яке не справдилося.
Про виникнення зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного збагачення або збереження майна можна говорити у тому разі, коли дії особи або події призводять до протиправного результату, що юридично не обумовлений виникненням майнових вигод на стороні однієї особи за рахунок іншої. Саме цей протиправний результат у вигляді юридично безпідставних майнових вигод, що перейшли до набувача, є фактичною підставою для виникнення зобов`язань з повернення безпідставного збагачення.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Верховний Суд за результатами аналізу положень статті 1212 ЦК України виснував, що фактичний склад, що породжує зобов`язання, які виникають внаслідок набуття або збереження майна без достатніх правових підстав, складається з таких елементів: 1) одна особа набуває або зберігає майно за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (майно набувається або зберігається без передбачених законом, іншими правовими актами або правочином підстав). Набуття майна однією особою за рахунок іншої полягає у збільшенні обсягу майна в однієї особи з одночасним зменшенням його обсягу в іншої особи. Набуття передбачає кількісний приріст майна, збільшення його вартості без понесення відповідних витрат набувачем. Безпідставне збереження майна полягає у тому, що особа мала витратити власні кошти, але не витратила їх через понесені втрати іншою особою або в результаті невиплати винагороди, що належить іншій особі.
Для виникнення зобов`язань із повернення безпідставного набутого майна необхідно, щоб майно було набуте або збережене безпідставно. Безпідставним є набуття або збереження, що не ґрунтується на законі, іншому правовому акті або правочині. Набуття (збереження) майна визнається безпідставним, якщо його правова підстава відпала згодом. Відпадіння правової підстави полягає у зникнення обставин, на яких засновувалась юридична обґрунтованість набуття (збереження) майна. Одним із випадків відпадіння підстави набуття (збереження) може бути скасування вищою інстанцією рішення суду, що набуло чинності, або визнання судом таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису нотаріуса, на підставі якого було здійснено стягнення майна (коштів).
Судовий акт про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, який набрав законної сили і за яким відбулося повне або часткове виконання є правовою підставою для виникнення зобов`язання з повернення майна, що набуто без достатньої правової підстави, оскільки з моменту ухвалення такого судового акту правова підстава вважається такою, що відпала. Відповідно до статті 1212 ЦК України, у такому разі набувач такого майна з моменту набрання судовим актом законної сили, зобов`язаний повернути потерпілому все отримане майно.
В зазначених постановах Верховний Суд також дійшов висновків, що факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з позивача) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів. При цьому обставини наявності або відсутності заборгованості позивача перед відповідачем за таким кредитним договором можуть бути предметом окремого судового розгляду.
Такі ж висновки містяться і в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 623/363/20, провадження № 61-3007св21 від 06 жовтня 2021 року.
За таких обставин, відповідно до приписів ст. 1212 ЦК України, ТОВ "ФК "Аланд" зобов`язаний повернути ОСОБА_2 отримані в порядку примусового виконання вказаного вище виконавчого напису грошові кошти.
Однак суд звертає увагу на те, що, згідно з розпорядженням № 61547718, на користь ТОВ "ФК "Аланд" стягнуто тільки 3227,22 грн. Натомість сума в розмірі 322,72 грн стягнута на користь приватного виконавця, 261 грн стягнуті як витрати виконавчого провадження, а відтак підстав для стягнення таких із відповідача суд не встановив, оскільки питання стягнення таких сум підлягає вирішенню в межах Закону України "Про виконавче провадження" та правовідносин позивачки і виконавця, який здійснював виконавче провадження щодо виконання виконавчого напису, а відтак ці кошти не можуть бути відшкодовані в порядку ст. 1212 ЦК України відповідачем позивачці.
Тобто підставною до стягнення з відповідача як безпідставно набута є сума в розмірі 3227,22 грн, тому позовні вимоги ОСОБА_1 у частині поверенння безпідставо набутих грошових коштів піддягають до часткового задоволення в розмірі 3227,22 грн як безпідставно набуті грошові кошти за виконавчим написом, який не підлягає примусовому виконанню, що становить 84,68% від заявленої до стягнення суми.
Таким чином, ураховуючи обставини, які встановив суд, та оцінивши наявні в справі докази, суд уважає, що позов ОСОБА_1 до ТОВ "ФК "Аланд", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С., приватний виконавець Ігнатів О.Л., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та повернення безпідставно набутих грошових коштів, слід задоволити частково.
Розподіл судових витрат між сторонами:
питання судових витрат суд вирішує за правилами ст. 141 ЦПК України.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1211,20 грн, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору за вимогу про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.
Суд також ураховує, що позивачка ОСОБА_1 оплатила судовий збір у розмірі 1211,20 грн (за вимогу про повернення безпідставно набутих коштів), що підтверджується платіжною інструкцією (а.с. 17). Беручи до уваги часткове задоволення позову в цій частині, суд виснує про стягнення з ТОВ "ФК "АЛАНД" на користь ОСОБА_1 1025,64 грн (1211,20 грн * 84,68%)судового збору, тобто пропорційно задоволеним позовним вимогам.
Щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд, дійшов такого висновку.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка вказала, що очікує понести 6000 гривень витрат на професійну правничу допомогу в рамках договору про надання правничої допомоги 22.09.2025, які і заявила до стягнення з відповідача.
На підтвердження понесення витрат на оплату професійної правничої допомоги позивачка надала такі докази:
- договір про надання правової допомоги від 22.09.2025, укладений між нею та адвокатом Кажуком В.Б., в якому визначено розмір гонорару за надання послуг адвокатом - 6000,00 грн (а.с. 12);
- ордер на надання правничої допомоги ОСОБА_1 адвокатом Кажуком В.Б. (а.с. 13) та копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю серії ІФ №000996 (а.с. 14);
- акт виконаних робіт від 23.09.2025 (юридичних послуг згідно договору про надання правової допомоги від 22.09.2025), згідно з яким, загальна вартість послуг складає 6000 грн: надання правової консультації -1000,00 грн, підготовка до складення позовної заяви (вивчення нормативно-правової бази та судової практики) - 1000,00 грн, складення позовної заяви - 2000,00 грн, представництво інтересів позивача у суді - 2000,00 грн (а.с. 15);
- квитанцію № 60 від 23.09.2025, видану адвокатом Кажуком В.Б., про прийняття від ОСОБА_1 6000,00 грн гонорару за надання правової допомоги (а.с. 16).
Даючи оцінку зазначеному, суд виходить з того, що положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі ст. 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство встановило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
В частині 1 ст. 137 ЦПК України зазначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2ст. 137 ЦПК України).
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4ст. 137 ЦПК України).
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.
Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанові Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 742/2585/19.
Даючи оцінку доказам, долученим на підтвердження понесених позивачем витрат на правничу допомогу у даній цивільні справі у розмірі 6000 гривень, суд зазначає, що у договорі про надання правничої допомоги визначені всі істотні умови договору, у тому числі вартість наданих послуг, в акті про надані послуги вказано, які саме було надано послуги, з чим позивачка погодилася та здійснила їх оплату.
Враховуючи характер виконаної адвокатським об`єднанням роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, усталеної практики у даній категорії справи, критерію необхідності та значимості процесуальних дій у справі, в тому числі, що у сторони позивача були витребувані докази судом на підставі ч. 7 ст. 81 ЦПК України, з урахуванням часткового задоволення позову, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення їх розміру та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 4000 грн.
Зазначена сума, на переконання суду, є розумною та такою, що відображає реальність адвокатських витрат (їх дійсність та необхідність), з урахуванням складності справи, необхідних процесуальних дій сторони, часу, витраченого адвокатом на надання правової допомоги.
На підставі викладеного, керуючись ст. 258, 259, 264, 265, 268, 282 ЦПК України, суд
позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Аланд", треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, приватний виконавець Ігнатів Олекса Любомирович, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та повернення безпідставно набутих грошових коштів задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Аланд" на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 3227 (три тисячі двісті двадцять сім) гривень 22 копійки.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Аланд" на користь ОСОБА_1 1025 (одну тисячу двадцять п`ять) гривень 64 копійки сплаченого судового збору та 4000,00 (чотири тисячі) гривень витрат на професійну правову допомогу.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Аланд" на користь держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
В задоволенні решти вимог відмовити.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто Долинським районним судом Івано-Франківської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , зареєстрована в АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Аланд", місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 14, офіс 301, .

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог:

приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 37-41, офіс 215;

приватний виконавець Ігнатів Олекса Любомирович, смт. Вигода, вул. Данила Галицького, 48 Калуського району Івано-Франківської області.

Суддя С.М.Монташевич