Справа № 128/1272/18
Провадження № 22-ц/801/2506/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 рокуСправа № 128/1272/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

з участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 128/1272/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Якушинецька сільська рада Вінницького району Вінницької області про визнання заповітів недійсними,

за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чернілевської Руслани Віталіївни на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Бондаренко О. І., -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Якушинецька сільська рада Вінницького району Вінницької області про визнання заповітів недійсними.

Позовні вимоги мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка приходилась їй тіткою. Після смерті тітки відкрилася спадщина до якої належить 1/2 житлового будинку, та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . В подальшому, з метою оформлення спадщини після смерті тітки ОСОБА_4 , 06.12.2017 року, позивачка звернулась до приватного нотаріуса Вінницького районного нотаріального округу Надольської Т.П. для прийняття спадщини, із заявою за №160, спадкова справа №61685934, номер у нотаріуса №68/2017. Відтак, позивачці від сусідів стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 заповіла все належне їй майно ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_4 . Також вказують, що 23.02.2017 року було складено другий заповіт, яким ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 заповіла земельну ділянку площею 1,4531 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області. При цьому позивачка вказує, на те, що померла ОСОБА_5 була дуже хворою, у неї з вересня 2013 року діагностовано хронічний мієлолейкоз (Хронічний мієлолейкоз (ХМЛ) - злоякісна пухлина кровотворної тканини, яка виникає із клітини-попередника мієлопоезу, загальної для гранулоцитарного, еритроцитарного та мегакаріоцитарного ростків кровотворення), крім того, вона хворіла на ІХС, дифузний кардіосклероз, бронхіальну астму. А відтак, перебувала під дією медичних препаратів і в силу хвороб та віку, через стійкий розлад здоров`я, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним заповіт від 14.11.2014 року складений ОСОБА_4 , на ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідчений Якушинецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області; визнати недійсним заповіт від 23.02.2017 року, складений ОСОБА_4 , на ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , посвідчений Якушинецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Якушинецька сільська рада Вінницького району Вінницької області про визнання заповітів недійсними, а саме: визнати недійсним заповіт від 14.11.2014 року, складений ОСОБА_4 , на ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 , посвідчений Якушинецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області; визнати недійсним заповіт від 23.02.2017 року, складений ОСОБА_4 , на ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , посвідчений Якушинецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області та стягненні судових витрат відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Чернілевська Руслана Віталіївна, подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції факти та обставини які зазначав позивач під час розгляду справи були проігноровані, відмовлено в призначенні повторної експертизи з формальних підстав.

11 листопада 2025 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшов відзив від представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Байдака В.Г. в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене згідно норм чинного законодавства, просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

13 листопада 2025 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 в якому зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене згідно норм чинного законодавства, просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Байдак В.П. заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила суд залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Байдак В.Г. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив суд залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Чернілевська Р.В. в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена завчасно та належним чином.

23 грудня 2025 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла заява від представника позивача адвоката Чернілевської Р.В. з проханням відкласти розгляд справи, оскільки на розгляді в апеляційному суді на 23.12.2025 року о 09.30 призначена справа щодо вчинення домашнього насильства строк розгляду за КУпАП меншій ніж строк розгляду апеляційної скарги на рішення у цивільній справі, а саме 20 днів.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі N 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, заслухавши думку учасників справи, які прийняли участь в судовому засіданні, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги на рішення суду, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватисяна засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 13.11.2017 року (т.1, а.с.7).

Після смерті відкрилася спадщина, до якої належить 1/2 житлового будинку та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.19, 20).

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 01.12.2010 року, справа № 2-1675/2010, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 було винесено рішення про встановлення порядку користування будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили (т.1, а.с. 20).

З метою оформлення спадщини після смерті ОСОБА_4 , 06.12.2017 року, приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Надольською Т.П. була заведена спадкова справа №61685934, номер у нотаріуса №68/2017 (т.1, а.с.38-61).

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_4 заповіла все належне їй майно ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1, а.с.9).

23.02.2017 року було складено другий заповіт, яким ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_4 заповіла земельну ділянку, площею 1.4531 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області (т. 1, а.с. 8). Померла ОСОБА_4 була хворою; у неї з вересня 2013 року діагностовано хронічний мієлолейкоз (Хронічний мієлолейкоз (ХМЛ) - злоякісна пухлина кровотворної тканини, яка виникає із клітини-попередника мієлопоезу, загальної для гранулоцитарного, еритроцитарного та мегакаріоцитарного ростків кровотворення); вона хворіла на ІХС, дифузний кардіосклероз, бронхіальну астму (т.1, а.с. 10-14). Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 13.11.2020 року, справа № 128/560/19 ухвалено: встановити факт, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , є рідною тіткою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , а ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є рідною племінницею ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 19 від 30.12.2021 встановлено наступне: 1) ОСОБА_4 станом на час складання нею заповіту від 14.11.2014 року страждала на психічний розлад у вигляді помірного порушення пізнавальної функції органічного ґенезу (F06.7). Зазначений у неї психічний стан не позбавляв її здатності на той час усвідомлювати значення свої дій та керувати ними; 2) Дати відповідь на запитання суду, про те, чи могла ОСОБА_4 станом на час складання нею заповіту від 23.02.2017 року розуміти значення своїх дій та керувати ними, не є можливим, у зв`язку із наданою суперечливою медичною документацією (т.2, а.с.119-123).

Відповідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За змістом ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами першою та другою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Ч.1.2 ст.1236 ЦК України встановлено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Згідно з ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Згідно з положеннями ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 1251 ЦК України якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

Приписами ч. 1.2 ст. 1257 ЦК України встановлено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 у своїх висновках по справі № 461/2565/20 вказав, що за загальним правилом, нотаріальне посвідчення такого правочину як заповіт в Україні здійснюється нотаріусом; нотаріальне посвідчення заповіту за кордоном покладено на консульські установи та дипломатичні представництва України; право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права; свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю. Тільки у разі наявності фізичних вад у заповідача, які позбавляють його можливості прочитати заповіт, посвідчення заповіту відбувається лише при свідках. І саме в цьому разі недотримання такої вимоги щодо порядку посвідчення заповіту відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України має наслідком нікчемність заповіту. Для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України (постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року у справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18)).

Суд першої інстанції встановив, що за змістом оспорюваних заповітів убачається, що ОСОБА_4 з власної волі, маючи повну цивільну дієздатність та повністю усвідомлюючи значення своїх дій, зробила розпорядження на випадок свої смерті щодо усього належного їй майна. Також у заповіті вказано, що: «Текст заповіту прочитано мною ОСОБА_4 особисто в голос його зміст та умови відповідають дійсним моїм намірам» (т.1, а.с. 8-9).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Отже, підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Судом першої інстанції встановлено, що оспорювані заповіти містять власноручні написи заповідача ОСОБА_4 та окрім того, містять підпис останньої, дійсність якого сторонами не оспорювалась.

Позивачкою ОСОБА_1 , як на підставу своїх доводів, стверджується про те, що в силу хвороб та перебування під дією медичних препаратів та віку, через стійкий розлад здоров`я, вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Дані твердження не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду та спростовані висновком судово-психіатричного експерта № 19 від 30.12.2021, за яким при відповіді на перше питання вказано, що ОСОБА_4 станом на час складання нею заповіту від 14.11.2014 року страждала на психічний розлад у вигляді помірного порушення пізнавальної функції органічного ґенезу (F06.7). Зазначений у неї психічний стан не позбавляв її здатності на той час усвідомлювати значення свої дій та керувати ними.

В той час позивачкою не доведено, що висновок експерта № 19 від 30.12.2021 є неналежним доказом, а саме, що він не стосується предмета доказування або одержаний з порушенням порядку, встановленого законом; представники позивачки заперечуючи проти висновку експерта, не надали доказів на його спростування.

Крім того, посмертна судово-психіатрична експертиза, проведена атестованими судовими експертами, які мають відповідну освіту, необхідну для проведення такого виду експертиз. Висновок посмертної судово-психіатричної експертизи № 19 від 30.12.2021 року відповідає вимогам чинного законодавства, а позивач не навів підстав, які б породжували сумніви у правильності та обґрунтованості раніше здійсненого висновку. В своєму висновку експерти надали повні та вичерпні відповіді на поставлені судом питання. В ході допиту судом експерти дали відповіді на поставлені їм питання та підтримали висновок експертизи.

Будь-яких інших доказів, які б могли підтвердити абсолютну неспроможність ОСОБА_4 в момент вчинення заповітів 14.11.2014 та 23.02.2017 розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивачем ОСОБА_1 , у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, не подано.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У статті 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту.

З урахуванням вищевикладеного, на основі повно та всебічно досліджених доказів, надавши оцінку доводам позивача та її представників, запереченням відповідачів та їх представників, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання заповітів недійсними є необґрунтованим, недоведеним та таким, що задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, що, в свою чергу, не дає підстав для висновку про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, а тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати, понесені скаржником, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за його рахунок.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Чернілевської Руслани Віталіївни - залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 вересня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: Ю.Б. Войтко

І.М. Стадник