П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2025 року м. Київ

Справа № 752/544/20

Провадження №22-ц/824/11761/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А. М.,

суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО»

розглянувши в порядку письмового провадженнями за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування страхової виплати,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «СК «Вусо»про відшкодування страхової виплати.

Позов мотивований тим, що 25.05.2019 року о 17 год. 20 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ЗАЗ DAEWOO» д.н.з. НОМЕР_1 в Київській області, Броварському районі, а саме селі Пухівка по вулиці Центральній біля будинку № 2, виконуючи маневр розвороту, не надав перевагу в русі зустрічному автомобілю «HONDA CR-V» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , чим створив аварійну обстановку, а саме змусив останнього різко змінити напрямок руху, що, у подальшому, призвело до наїзду на перешкоду.

Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 13.06.2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Обов`язкова цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу «ЗАЗ DAEWOO» д.н.з. НОМЕР_1 застраховано в ПрАТ «СК «ВУСО».

За даними Звіту № 1338 з визначення ринкової вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, складеного 08.07.2019 року, вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу «HONDA CR-V» д.н.з. НОМЕР_2 складає 61 104, 28 грн. Вартість проведення оцінки склала 1 800, 00 грн.

13.08.2019 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» з заявою про виплату страхового відшкодування.

Листом № 9134/1039864 від 07.11.2019 року ОСОБА_1 відмовлено у виплаті страхового відшкодування за полісом № 119841354 від 02.04.2019 року у зв`язку з тим, що постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 13.06.2019 року не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями водія ОСОБА_2 та пошкодженням транспортного засобу «HONDA CR-V» д.н.з. НОМЕР_2 , а, відтак, і відсутністю цивільно-правової відповідальності ОСОБА_2 та обов`язку виплати страхового відшкодування страховою компанією.

Позивач вважає зазначене рішення страхової компанії незаконним.

Просив стягнути страхову виплату у розмірі 61 104, 28 грн., витрати на проведення оцінки щодо визначення вартості матеріального збитку у розмірі 1 800, 00 грн. та витрати по сплаті судового збору.

14.01.2020 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Колдіною О.О. постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

25.05.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду.

16.12.2022 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про залишення позову без розгляду.

04.04.2023 року Київським апеляційним судом винесено постанову, якою задоволено апеляційну скаргу позивача, скасованого ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 16.12.2022 року, справу для продовження розгляду направлено до суду першої інстанції.

19.04.2023 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Колдіною О.О. постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження.

29.06.2023 року представником позивача було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог. З урахуванням доводів, наведених у вказаній заяві про збільшення розміру позовних вимог, просила суд розглядати справу в межах наступних вимог: 1) Стягнути з ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» (, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 31) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) страхову виплату у розмірі 72 178,62 грн., витрати за проведення оцінок вартості матеріального збитку у розмірі 5800,00 грн. 2) Стягнути з ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» (, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 31) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн. У судовому засіданні 17.10.2023 року, суддя Голосіївського районного суду м. Документ сформований в системі «Електронний суд» 13.05.2025 4 Києва ОСОБА_3 повернулась на стадію підготовчого провадження та прийняла вказану заяву про збільшення позовних вимог. Після чого було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду.

17.10.2023 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду.

У зв`язку з Рішенням Вищої ради правосуддя № 1074/0/15-23 від 21.11.2023 року ОСОБА_3 звільнено з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва.

На підставі п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу у Голосіївському районному суді м. Києва керівником апарату Голосіївського районного суду міста Києва видано розпорядження № 1220 про призначення повторного автоматизованого розподілу цивільної справи № 752/544/20, провадження № 2/752/4609/23.

Відповідно до повторного автоматизованого розподілу справ у Голосіївському районному суді м. Києва, 14.12.2023 року справа № 752/544/20, провадження № 2/752/4609/23 передана до провадження судді Плахотнюк К.Г.

15.12.2023 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про прийняття справи до провадження, призначено справу до розгляду по суті.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «ВУСО» про відшкодування страхової виплати, задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «СК «VUSO» (ВУСО) на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 32 212, 11 грн., витрати на проведення оцінки вартості матеріального збитку у розмірі 1 800, 00 грн., судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 грн., що разом складає належну до стягнення суму в розмірі 34 780 (тридцять чотири тисяч сімсот вісімдесят) гривень 51 копійку.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що згідно Звіту № 1338 з визначення ринкової вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, складеного 08.07.2019 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «HONDA CR-V» д.н.з. НОМЕР_2 складає 34 212, 11 грн. (вартість матеріального збитку розрахована оцінювачем з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу Ез, який складає 0,7).

Таким чином, на користь позивача з відповідача має бути стягнуто суму саме матеріального збитку у розмірі 34 212, 11 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Прокудіна К.А. подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права та суд неповно з`ясував та встановив обставини справи, просила скасувати рішення суду в частині відмови в задоволені позову та ухвалити нове рішення ким позов задовольнити повністю та стягнути з ПрАТ «СК «Вусо» страхову виплату у розмірі 72 178,62 грн, витрати за проведення оцінок вартості матеріального збитку у розмірі 5 800,00 грн. Стягнути з ПрАТ «СК «Вусо» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 29.06.2023 року представником позивача було подано заяву про збільшення розміру позовних вимог. З урахуванням доводів, наведених у вказаній заяві про збільшення розміру позовних вимог, просила суд розглядати справу в межах наступних вимог:

1) Стягнути з ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» (, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 31) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) страхову виплату у розмірі 72 178,62 грн., витрати за проведення оцінок вартості матеріального збитку у розмірі 5800,00 грн.

2) Стягнути з ПАТ «Страхова компанія «ВУСО» (, місцезнаходження: 03150, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 31) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн.

У судовому засіданні 17.10.2023 року, суддя Голосіївського районного суду м. Документ сформований в системі «Електронний суд» 13.05.2025 4 Києва ОСОБА_3 повернулась на стадію підготовчого провадження та прийняла вказану заяву про збільшення позовних вимог. Після чого було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. У зв`язку з Рішенням Вищої ради правосуддя № 1074/0/15-23 від 21.11.2023 року ОСОБА_3 звільнено з посади судді Голосіївського районного суду м. Києва. На підставі п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу у Голосіївському районному суді м. Києва керівником апарату Голосіївського районного суду міста Києва видано розпорядження № 1220 про призначення повторного автоматизованого розподілу цивільної справи № 752/544/20, провадження № 2/752/4609/23.

Відповідно до повторного автоматизованого розподілу справ у Голосіївському районному суді м. Києва, 14.12.2023 року справа № 752/544/20, провадження № 2/752/4609/23 передана до провадження судді Плахотнюк К.Г.

15.12.2023 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г. постановлено ухвалу про прийняття справи до провадження, призначено справу до розгляду по суті.

Тобто, справа мала розглядатись в межах позовних вимог, зазначених у прийнятій судом 17.10.2023 року заяві про збільшення позовних вимог від 29.06.2023 року.

Про вказану заяву про збільшення розміру позовних вимог в оскаржуваному судовому рішенні судом не зазначено, підстави часткової відмови у задоволенні позовних вимог не наведені.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ПрАТ «СК «Вусо» подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права та суд неповно з`ясував та встановив обставини справи, просило скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у відношенні ПрАТ «СК «Вусо» змінити зменшивши розмір страхового відшкодування за шкоду заподіяну майну до 13 255,05 грн.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ДТП відбулась з вини ОСОБА_2 а ОСОБА_1 , шкода має бути відшкодована у відповідній частці пропорційно ступеня вини ОСОБА_2 , що становить 50%, вказане підтверджується висновком Верховного суду у постанові від 20 червня 2022 року у справі №156/1162/20-ц.

14 травня 2025 року листом Київського апеляційного суду матеріали справи № 752/544/20 були витребувані з Голосіївського районного суду м. Києва.

Відповідно до супровідного листа Голосіївського районного суду м. Києва справа № 754/544/20 надійшла до Київського апеляційного суду 04 червня 2025 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року клопотання представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року задоволено.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «ВУСО» про відшкодування страхової виплати.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 червня 2025 року клопотання представника ПрАТ «СК «ВУСО» - адвоката Сокол Д.В. про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року - задовольнити, поновити строк.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ «СК «ВУСО» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «ВУСО» про відшкодування страхової виплати.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 серпня 2025 року справу було призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

03 липня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду представник ОСОБА_1 адвокат Прокудіна К.А. подала відзив на апеляційну скаргу в якому просила апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Вусо» залишити без задоволення.

03 липня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду від ПрАТ «СК «Вусо» подало відзив на апеляційну скаргу в якому просила апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвокат Прокудіної К.А. залишити без задоволення.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено статтею 368 ЦПК України, частина перша якої встановлює, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Ураховуючи те, що справа в силу своїх властивостей є малозначною, розгляд справи Київським апеляційним судом здійснюється в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише

у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзивах на апеляційні скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Встановлено, що 25.05.2019 року о 17 год. 20 хв. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем «ЗАЗ DAEWOO» д.н.з. НОМЕР_1 в Київській області, Броварському районі, а саме селі Пухівка по вулиці Центральній біля будинку № 2, виконуючи маневр розвороту, не надав перевагу в русі зустрічному автомобілю «HONDA CR-V» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , чим створив аварійну обстановку, а саме змусив останнього різко змінити напрямок руху, що, у подальшому, призвело до наїзду на перешкоду.

Постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 13.06.2019 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Обов`язкова цивільно-правова відповідальність власника наземного транспортного засобу «ЗАЗ DAEWOO» д.н.з. НОМЕР_1 застраховано в ПрАТ «СК «ВУСО».

За даними Звіту № 1338 з визначення ринкової вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, складеного 08.07.2019 року, вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу «HONDA CR-V» д.н.з. НОМЕР_2 складає 61 104, 28 грн., вартість матеріального збитку - 34 212, 11 грн. Вартість проведення оцінки склала 1 800, 00 грн.

13.08.2019 року ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «СК «ВУСО» з заявою про виплату страхового відшкодування.

Листом № 9134/1039864 від 07.11.2019 року ОСОБА_1 відмовлено у виплаті страхового відшкодування за полісом № 119841354 від 02.04.2019 року у зв`язку з тим, що постановою Броварського міськрайонного суду Київської області від 13.06.2019 року не встановлено причинно-наслідкового зв`язку між діями водія ОСОБА_2 та пошкодженням транспортного засобу «HONDA CR-V» д.н.з. НОМЕР_2 , а, відтак, і відсутністю цивільно-правової відповідальності ОСОБА_2 та обов`язку виплати страхового відшкодування страховою компанією.

Позивач вважає зазначене рішення страхової компанії незаконним, просив стягнути страхову виплату у розмірі 61 104, 28 грн., витрати на проведення оцінки щодо визначення вартості матеріального збитку у розмірі 1 800, 00 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з?ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права вказують на наявність підстав для обов`язкового скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

29 червня 2023 року до Голосіївського районного суду м.Києва позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просили стягнути з відповідача страхову виплату у розмірі 72 178,62 грн та витрати за проведення оцінок вартості матеріального збитку у розмірі 5 800,00 грн та 30 000,00 грн витрат моральної шкоди.

Протокольною ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 10 липня 2025 року суд на місці ухвалив повернутись до стадії підготовчого судового засідання, прийняти в провадження заяву про збільшення позовних вимог, встановити стороні відповідача строк для подання відзиву 20 днів.

Разом з тим, під час ухвалення судового рішення по суті позовних вимог 29 січня 2025 року судом не було враховано заяву про збільшення позовних вимог та позов розглянуто за первісними вимогами які були змінені.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не розглянув позов в повному обсязі, оскільки він його розглянув без врахування заяви про збільшення позовних вимог є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Таким чином, неповний розгляд справи є порушенням вимоги статті 6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Враховуючи вимоги пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для обов`язкового скасування рішення суду першої інстанції, оскільки справу розглянуто без врахування заяви про збільшення позовних вимог і він обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Щодо суті заявлених вимог.

Згідно із частинами першою, другою статті 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це правовідносини щодо захисту страхових інтересів фізичних та юридичних осіб (страховий захист) при страхуванні ризиків, пов`язаних з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням, з володінням, користуванням і розпорядженням майном, з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі, у разі настання страхових випадків, визначених договором страхування, за рахунок коштів фондів, що формуються шляхом сплати страхувальниками страхових премій (платежів, внесків), доходів від розміщення коштів таких фондів та інших доходів страховика, отриманих згідно із законодавством.

Станом на виникнення спірних правовідносин чинним був Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004р. № 1961-IV.

У положеннях ст.ст. 3, 5, 6 цього Закону зазначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно ст. 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст. 39 Закону Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту.

За підпунктом а) п. 41.1. статті 41 Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7. статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

У відповідності до п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання також події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 30.05.2022р. №109 «Про розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з 01.07.2022р. затверджено розміри страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у розмірі 160 000,00 грн. на одного потерпілого.

Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановлену цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За загальним правилом та з огляду на положення ст. 1192 ЦК України розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У постанові від 19 вересня 2018 року у справі №753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18) Верховний Суд дійшов висновку, що «визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за №1074/8395 (з відповідними змінами).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина друга та п`ята статті 1187 ЦК України).

Тлумачення статті 1187 ЦК України свідчить, що зобов`язання про відшкодування майнової шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) викладено висновок, за яким: «аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм».

Застосування норми статті 1172 ЦК України можливе за наявності певних умов: як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина заподіювача шкоди у її спричиненні за виключенням визначених законом випадків), так і спеціальних умов (перебування заподіювача шкоди у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою-роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання заподіювачем шкоди своїх трудових (службових) обов`язків). При цьому, під виконанням працівником (заподіювачем шкоди) своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.

Враховуючи викладене, апеляційний суд зазначає, що матеріальний збиток який настав унаслідок ДТП має бути відшкодований з винуватця ДТП на користь потерпілого який поніс збиток на відновлення транспортного засобу.

За змістом статтей 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності» настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Сума франшизи компенсується страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки.

Частиною 1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановлену цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За загальним правилом та з огляду на положення ст. 1192 ЦК України розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 30 Закону №1961-ІV транспортний засіб вважається фізично знищеним якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем чи експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 від 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандар ,року т більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем було долучено до матеріалів справи два звіти про визначення розміру матеріального збитку, а саме:

Звіт № 1338 з визначення ринкової вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, складений 08 липня 2019 року, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту колісного транспортного засобу «HONDA CR-V», державний номерний знак НОМЕР_2 , становить 61 104,28 грн, а вартість проведення оцінки - 1 800,00 грн;

та Звіт № 1338 від 02 травня 2023 року, згідно з яким вартість відновлювального ремонту транспортного засобу визначена у сумі 108 648,81 грн, а розмір матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу станом на 02 травня 2023 року, становить 72 178,62 грн.

Разом із тим апеляційний суд виходить з того, що відповідно до положень статті 22 Цивільного кодексу України відшкодуванню підлягають реальні збитки, тобто втрати, яких особа зазнала у зв`язку з пошкодженням речі, або витрати, які вона фактично понесла чи повинна буде понести для відновлення свого порушеного права.

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України, майнова шкода відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала, за умови доведеності факту завдання шкоди, її розміру та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та наслідками.

Водночас суд зазначає, що Звіт № 1338 від 02 травня 2023 року було складено з урахуванням цінової політики та вартості ремонтних робіт станом на 2023 рік, тоді як дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було завдано шкоду транспортному засобу, відбулася у 2019 році.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що позивач не здійснив відновлювальний ремонт транспортного засобу у період з 2019 по 2023 роки, а також доказів фактичного понесення витрат на ремонт у розмірі 72 178,62 грн. Позивачем не надано ані платіжних документів, ані актів виконаних робіт, ані інших доказів, які б підтверджували відсутність ремонту транспортного засобу протягом зазначеного періоду або необхідність проведення такого ремонту саме за цінами 2023 року.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що належним, допустимим та достовірним доказом розміру матеріального збитку у цій справі є Звіт № 1338, складений 08 липня 2019 року, який відповідає моменту настання шкоди та підтверджує її розмір.

Натомість Звіт № 1338 від 02 травня 2023 року апеляційний суд не приймає як належний доказ у справі, оскільки він складений із застосуванням цін, не співмірних на момент завдання шкоди, та не підтверджений доказами фактичного понесення позивачем відповідних витрат.

Також апеляційний суд зазначає, що стягненню з позивача підлягає вартість матеріального збитку у розмірі 34 212,11 грн виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Позивач просить стягнути розмір збитків відновлювального ремонту, однак доказів на підтвердження витрат, понесених для відновлювального ремонту, до матеріалів справи долучено не було.

Разом з тим, посилання ПАТ «СК «ВУСО» в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду від 20 червня 2022 року у справі № 156/1162/20-ц є нерелевантними вказаній справі, а тому колегія суддів відхиляє їх за необґрунтованістю його твердження про неврахування цих висновків судом першої інстанції. Відмінності у підходах судів у цій і зазначених позивачем справах зумовлені різницею в їхніх обставинах і у досліджених судами доказах а саме причино-наслідковий зв`язок та самі обставини ДТП.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що сума страхового має бути зменшеною через сплату ПДВ є необґрунтованими, оскільки відповідно до Звіту №1338 від 08 липня 2019 року експертом вартість матеріального збитку було встановлено без врахування ПДВ.

Щодо стягнення франшизи апеляційний суд зазначає наступне.

Поняття «франшиза» міститься в статті 9 Закону України «Про страхування» від 07.03.1996 № 85/96-ВР, відповідно до якої франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

У ст. 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004 №1961-IV (далі Закон №1961-IV) (на момент правовідносин) зазначено, що розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Сума франшизи, якщо вона була передбачена договором страхування має бути компенсована страхувальником або особою, відповідальною за завдані збитки (п. 36.6 ст. 36 Закону №1961-IV).

Таким чином, в ідеальному значенні франшиза- це частина збитку, яка підлягає самостійному відшкодуванню (покриттю) страхувальником за свій рахунок при виникненні страхового випадку.

Судом встановлено, що розмір франшизи становить 2 000,00 грн.

Враховуючи викладене суд дійшов до висновку, що розмір страхового відшкодування має бути зменшений на вартість франшизи.

Таким чином на думку апеляційного суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 32 212,11 грн страхового відшкодування.

Також на користь відповідача підлягають стягненню витрати для проведення експертизи у розмірі 1 800,00 грн.

Щодо стягнення моральної шкоди з відповідача.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Разом з тим, судам слід надати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у чому саме полягає вина заподіювача та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються критерії розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин).

Тобто, аналізуючи наведені положення законодавства, з урахуванням обставин справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити в чому конкретно проявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок з протиправними діями відповідача.

Дослідивши матеріали справи апеляційний суд дійшов до висновку, що неналежне виконання законних вимог відповідачем ПрАТ «СК «ВУСО», завдало моральні страждання позивачу, а тому факт настання моральної шкоди на думку апеляційного суду є доведеним та обґрунтованим, оскільки саме ПрАТ «СК «ВУСО» не виконало законних вимог позивача про відшкодування шкоди завданої ДТП та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зважаючи на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, під час розгляду справи судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Деснянського районного суду від 14 липня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Оскільки після перегляду рішення суду першої інстанції сума яка підлягає стягненню з відповідача по сплаті матеріального збитку не зазнала змін по свої суті та лише було збільшено стягнення моральної шкоди апеляційний суд не проводи розподіл витрат по вказаній апеляційній скарзі.

Разом з тим, оскільки сума стягнення була збільшена, суд проводить перерахунок судових витрат відповідно до позовних вимог та апеляційної скарги позивача.

Відповідно до матеріалів справи судовий збір за подання позовної заяви з урахуванням збільшених позовних вимог становив 1 079,79 грн, за подання апеляційної скарги було сплачено судовий збір у сумі 1 619,68 грн.

Оскільки, позов задоволено (107 978,62*100 - 39 012,11*100 = 36,13%), а тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір за подачу позову у сумі 390,13 грн.

Також, апеляційну скаргу позивача було задоволено частково а саме у розмірі 6,76% (73966,51 (оскаржені вимоги) * 100 - 5 000,00 (збільшено розмір стягнення) * 100 = 6,76%), тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір за подачу апеляційної скарги у сумі 109,49 грн.

Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 499,79 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 368, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 січня 2025 рокускасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «VUSO» (ВУСО) (, адреса 03150, місто Київ, вулиця Казимира Малевича, 31) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) страхове відшкодування в розмірі 32 212, 11 грн., витрати на проведення оцінки вартості матеріального збитку у розмірі 1 800, 00 грн., та моральну шкоду у сумі 5 000,00 що разом складає належну до стягнення суму - 39 012,11 грн

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «VUSO» (ВУСО) (, адреса 03150, місто Київ, вулиця Казимира Малевича, 31) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у сумі 499,79 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня вручення такого судового рішення лише з підстав, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна