П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2025року м. Київ

Справа №758/15501/24

Провадження: № 22-ц/824/12313/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С.М., Нежури В. А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу адвоката Голуб Тетяни Іванівни в інтересах ОСОБА_1

на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гребенюка В. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

В грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 29.08.2024 на території домоволодіння, яке належить співвідповідачам, сталася пожежа. Вогонь пошкодив належне позивачеві майно, зокрема, його металевий паркан, що межує із земельною ділянкою відповідачів. Позивач наголошував, що пожежа виникла саме на території співвідповідачів, біля розташованої там альтанки та мангалу, тобто, у місці, яким вони, відповідачі, володіли й мали забезпечувати належний рівень пожежної безпеки. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 вважав, що завдані йому збитки виникли внаслідок протиправної бездіяльності співвідповідачів щодо виконання обов`язків із дотримання правил пожежної безпеки та належного утримання свого майна. Тому, він просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 : 4615 грн - як відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної пошкодженням паркану; 1500 грн - як компенсацію завданої йому моральної шкоди; 6 500 - відшкодування витрат на проведення робіт з незалежної оцінки вартості матеріального збитку майна та 7 000 грн витрат, понесених на правничу допомогу.

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 02 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Голуб Т. І. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процессуального права та неправильне застосування норм матеріального права судове рішення просила скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд безпідставно дійшов висновку про відсутність вини відповідачів, хоча в матеріалах справи міститься акт про пожежу, яким встановлено місце виникнення пожежи саме на території домоволодіння відповідача, ОСОБА_2 , у зоні розташування мангалу та дерев`яної альтанки. Отже, джерело небезпеки майно, яке перебувало у володінні та під контролем співвідповідачів, а тому саме відповідачі мали забезпечити належний рівень пожежної безпеки. Також, представник позивача підкреслила, що цивільне законодавство передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, і саме відповідачі повинні були довести, що шкода виникла не з їх вини. Жодних доказів на спростування своєї відповідальності відповідачами подано не було. Водночас позивач надав підтвердження факту шкоди, заподіяної його майну. Окремо, наголошено на тому, що суд першої інстанції неправильно застосував положення щодо «неналежного відповідача». Заявниця обґрунтувала, що будинок та прилеглі споруди фактично становлять єдине приватне домоволодіння, огороджене спільним парканом, і візуально визначити межу між двома окремими кадастровими ділянками неможливо. До того ж згідно з витягами з Державного реєстру речових прав за вказаною адресою є два співвласники, а тому вони несуть солідарний обов`язок із забезпечення пожежної безпеки та відшкодування шкоди, завданої третім особам.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 24 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 16.12.2023 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено договір дарування частки житлового будинку, відповідно до п. 1.1. якого дарувальниця передала, а обдаровуваний прийняв у дарунок частку житлового будинку літ. «А», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Житловий будинок, частка якого була предметом дарування, має загальну площу 195,6 кв.м, житлову площу 65,7 кв.м, позначений на плані літерою «А», та включає господарські будівлі і споруди: цоколь під «А», веранду «а», цоколь під «а», веранду «а1», цоколь під «а2», огорожу №1-7, а також сходи №4.

Відповідно до п. 3 договору дарування вказана частка житлового будинку розташована на земельній ділянці площею 0,0332 га, кадастровий номер :85:218:0041, яка також дарується шляхом укладення окремого договору дарування (а.с. 58).

За змістом витягу з Державного реєстру речових прав №358718571 від 16.12.2023 року позивачу належить частка зазначеного житлового будинку (а. с. 12).

В свою чергу, співвідповідачам належить по частці житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 (а. с. 14).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №394027011 від 09.09.2024 вбачається, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки кадастровий №:85:218:0035 за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 12-13 зв.).

ОСОБА_3 є власником суміжної земельної ділянки кадастровий №:85:218:0037 за тією ж адресою (а. с. 12-13 зв.).

Відповідно акту про пожежу від 30.08.2024 (а. с. 15-16), 29.08.2024 року за адресою: АДРЕСА_3 сталася пожежа.

В акті зазначено:

об`єкт - територія приватного домоволодіння;

власник - відповідач 1 ( ОСОБА_2 );

місце виникнення пожежі - одноповерхова дерев`яна альтанка, у правому дальньому куті від входу, у місці розташування мангалу;

пожежею знищено - дерев`яну альтанку;

пошкоджено - паркан, власником якого є відповідач 1, та металевий паркан, власник якого встановлюється;

причина пожежі - встановлюється.

З метою визначення розміру завданих збитків позивачем було замовлено звіт про оцінку матеріальної шкоди, згідно з яким вартість відновлювального ремонту пошкодженого металевого паркану становить 4 615 грн (а. с. 17 - 80).

З метоюдосудового врегулювання спору позивач 24.09.2024 року звернувся до відповідачів із претензією, в якій просив добровільного відшкодувати завдані збитки (а. с. 83 - 85).

Однак, зазначена претензія була залишена відповідачами без виконання, що й зумовило звернення позивача до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують вини співвідповідачів у завданні шкоди позивачу, а також з того, що позов подано до неналежних відповідачів, оскільки позивач не довів, на чиїй саме земельній ділянці виникла пожежа та кому належить об`єкт, у якому пожежа розпочалася.

Перевіряючи такі висновки суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги. Колегія суддів виходить з наступного.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною першою та пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Зобов`язання щодо відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала на підставі частини першої статті 1166 ЦК України. Для покладення на особу-правопорушника відповідальності за заподіяну майнову шкоду необхідна наявність складу цивільного правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина особи, яка завдала шкоду.

Відповідно до частини другої статті 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі, та за принципом змагальності сторін доводяться особою, яка звертається із відповідними вимогами.

Отже, цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.

Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Тобто цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоду, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок, відповідач доводить відсутність протиправності та вину. Подібний висновок містить постанова Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі №214/7462/20.

Частинами четвертою, п`ятою статті 319 ЦК України зазначено, що власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян.

Тобто, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 322 ЦК України).

Нормами статей 151, 156, 177 ЖК України визначено, що громадяни (власники, наймачі, члени їх сімей) зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування.

Частиною 6 статті 55 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що обов`язок із забезпечення пожежної безпеки в жилих приміщеннях державного, комунального, громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів покладається на квартиронаймачів і власників квартир, а в жилих приміщеннях приватного житлового фонду та інших спорудах, приватних житлових будинках садибного типу, дачних і садових будинках з господарськими спорудами та будівлями - на їх власників або наймачів, якщо це обумовлено договором найму.

Оцінюючи встановлені судом першої інстанції обставини та перевіряючи правильність їх правової кваліфікації, колегія суддів зазначає, що з матеріалів справи однозначно убачається та обставина, що місцем виникнення пожежі була територія приватного домоволодіння відповідача ОСОБА_2 , а саме одноповерхова дерев`яна альтанка у місці розташування мангалу. Цей факт прямо зафіксовано в акті про пожежу від 30.08.2024, який є належним і допустимим доказом.

Пожежею знищено альтанку та пошкоджено огорожу відповідача, а також металевий паркан, що межує із земельною ділянкою відповідачів та належить позивачеві. Отже, наявність шкоди, її обсяг і місце виникнення пожежі є встановленими та підтвердженими матеріалами справи.

Зі звіту про оцінку матеріальної шкоди, долученого позивачем, убачається, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого металевого паркану становить 4 615 грн. Колегія суддів вважає, що зазначений звіт відповідає вимогам процесуального закону та містить необхідні дані для визначення розміру матеріальної шкоди.

При цьому, колегія суддів зазначає, що звіт оцінювача, у даному випадку складений суб`єктом оціночної діяльності - ТОВ «ПРОЕКТНО КОНСАЛТИНГОВА ГРУПА», не має для суду заздалегідь встановленої сили, а підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами, відповідно до положень статті 89 ЦПК України. Суд оцінює такі документи не формально, а з огляду на їх зміст, методику розрахунку, підтвердження вихідних даних та узгодженість із встановленими обставинами справи.

Разом з тим, колегія суддів ураховує, що відповідачами не надано жодних інших доказів, які б спростовували висновки зазначеного звіту, не представлено контррозрахунку вартості відновлювальних робіт або альтернативної оцінки збитків, не заявлено клопотань про призначення судової експертизи, хоча таке право відповідачі мали відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу.

За таких обставин, колегія суддів ураховує, що позивач, діючи добросовісно та реалізуючи свій процесуальний обов`язок зі збирання та подання доказів, надав належний та допустимий доказ, на підтвердження розміру завданої йому матеріальної шкоди. У зв`язку з відсутністю доказів протилежного та з огляду на узгодженість звіту, колегія суддів бере зазначений звіт до уваги та покладає його в основу визначення розміру шкоди, що підлягає відшкодуванню.

З матеріалів справи також убачається, що позивач звертався до відповідачів із письмовою претензією від 24.09.2024, в якій вимагав добровільного відшкодування шкоди. Претензія залишена відповідачами без задоволення.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів доходить висновку, що пожежа виникла у межах домоволодіння відповідачів, на об`єкті, який вони зобов`язані були утримувати у безпечному стані. Саме відповідачі як власники земельних ділянок та розташованих на них споруд несуть обов`язок дотримання правил пожежної безпеки, а також обов`язок не допускати створення загрози заподіяння шкоди сусідньому майну.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що в даному випадку не вбачається можливим визначити, хто саме з відповідачів повинен нести відповідальність за подію, у зв`язку з наявністю двох окремих ділянок, які належать кожному з відповідачів в окремості. Проте, колегія суддів вважає, що такі висновки суперечать установленим матеріалами справи обставинам.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, зауважує, що із витягів з Державного реєстру речових прав убачається, що обидва відповідачі є співвласниками житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 . Тобто, незалежно від поділу земельних ділянок, житловий будинок і територія довкола нього утворюють єдине домоволодіння, яке відповідачі використовують спільно та несуть спільний обов`язок щодо його належного утримання.

Крім того, в даних правовідносинах фактичні межі земельних ділянок не мають визначального значення, оскільки пожежа, згідно з актом ДСНС, виникла в межах території, що є складовою частиною домоволодіння, яким відповідачі користуються спільно. При цьому, акт прямо зазначає власника об`єкта пожежі, відповідача ОСОБА_2 , однак це не звільняє іншого відповідача від відповідальності як співвласника будинку та учасника спільного користування прибудинковою територією.

Як убачається з матеріалів справи, споруди, що розташовані на території домоволодіння, в тому числі й альтанка з мангалом, біля яких виник осередок пожежі, є елементами спільного користування, незалежно від того, на якій ділянці вони формально розміщені. Встановити чітку межу у натурі за зовнішніми ознаками неможливо, а відповідачі, в свою чергу, не довели протилежного.

Колегія суддів також відмічає і про те, що відповідачі, володіючи частинами одного домоволодіння, несуть обов`язок утримувати об`єкт в безпечному стані, не допускати порушення правил пожежної безпеки та забезпечувати захист інтересів власників суміжного майна. Відтак, відповідальність кожного з них ґрунтується на факті спільного володіння і користування об`єктом, на території якого виникла пожежа.

За таких умов, незалежно від формального поділу земельних ділянок, обидва відповідачі є належними відповідачами у справі, оскільки є співвласниками будинку і користувачами території, де виникла пожежа, а тому зобов`язані нести відповідальність за наслідки недотримання ними вимог пожежної безпеки.

Ураховуючи спільність обов`язку щодо належного утримання домоволодіння та забезпечення пожежної безпеки, а також неподільність завданої шкоди, колегія суддів дійшла висновку, що в даній ситуації відповідальність відповідачів має солідарний характер.

Отже, сукупність встановлених доказів свідчить, що шкода позивачу завдана внаслідок неправомірної бездіяльності відповідачів щодо забезпечення пожежної безпеки на належній їм території, а їх вина у спричиненні шкоди є презумованою і не була спростована жодними належними доказами, а відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові з наведених колегією суддів вище обставин.

За встановлених колегією суддів обставин, з відповідачів на користь позивача належить стягнути матеріальну шкоду в розмірі 4 615 грн, солідарно.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідачів моральної шкоди, колегія суддів відмічає наступне.

Положеннями статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Зазначені висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10 серпня 2022 року у справі № 635/6868/16-ц.

Отже, колегія суддів, урахувавши конкретні обставини справи, характер правопорушення, факт порушення права власності позивача та ті негативні переживання, яких позивач зазнав у зв`язку з пошкодженням його майна внаслідок пожежі, а також беручи до уваги тривалість його вимушеного занепокоєння, необхідність звернення до органів влади та суду для відновлення порушених прав, приходить до висновку, що позивачем доведено факт заподіяння йому моральної шкоди.

З урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості, рівня інтенсивності пережитих позивачем психоемоційних страждань, їх тривалості, а також зважаючи на те, що заявлений розмір моральної шкоди є поміркованим і співмірним із характером допущеного порушення, колегія суддів вважає обґрунтованим визначення розміру моральної шкоди у сумі 1 500 грн, що відповідає вимогам закону та практиці її присудження у справах аналогічної категорії.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи убачається, що позивач в суді першої інстанції порушував питання щодо стягнення з відповідачів судових витрат, зокрема, за надання правничої допомоги.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

У відповідності до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпечення доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Проте, згідно п. 6.51 висновку Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі №904/4494/18 разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19 зазначено, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року в справі №750/2055/20 вказано, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

На підтвердження надання професійної правничої допомоги представником позивача надано договір про надання професійної правничої (правової) допомоги від 05 листопада 2024, укладений між адвокатом Харитончук Є. В. та ОСОБА_1 , детальний опис проведених робіт на суму 7 000 грн; акт прийому-передачі наданих послуг від 25.11.2024 року; додаток до договору про надання правничої допомоги від 05.11.2024 року;(а. с. 88 - 92).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

За висновками Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц при розгляді справи судом питання про відшкодування витрат на правничу допомогу учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань і саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

З матеріалів справи убачається, що відповідачі не скористалися наданим їм процесуальним правом та не подали до суду заперечення щодо визначеного позивачем розміру витрат на правничу допомогу.

При цьому, колегія суддів відмічає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

В даному випадку, беручи до уваги конкретні обставини даної справи, зокрема, характер та обсяг заявлених вимог, а також співвідношення між розміром витрат на правничу допомогу і ціною позову, колегія суддів доходить висновку, що заявлена позивачем до стягнення сума витратна правничу допомогу 7 000 грн не відповідає критерію співмірності, визначеному статтею 141 ЦПК України.

Розмір витрат на правничу допомогу має бути обґрунтованим, розумним і пропорційним складності справи й ціні позову. У даному спорі, де предметом розгляду є вимога про стягнення матеріальної та моральної шкоди на загальну суму 6 115 грн, стягнення більшої суми витрат на правничу допомогу, ніж сама ціна позову, суперечить принципам справедливості, розумності та економності судового процесу.

З огляду на це колегія суддів уважає за необхідне зменшити розмір витрат на правничу допомогу до 6 000 грн, що є співмірним із ціною позову, відповідає реальній складності спору та забезпечує баланс інтересів сторін.

Крім того, з матеріалів справи убачається, що позивач просив стягнути з відповідачів витрати, понесені ним у зв`язку з проведенням експертного дослідження, у розмірі 6 500 грн.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються зі сплаченого судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До таких витрат, зокрема, належать і витрати на залучення експертів та проведення експертизи, якщо вона була необхідною для підтвердження обставин, на які посилається сторона.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку проведення експертного дослідження було об`єктивно необхідним для підтвердження розміру завданої позивачу шкоди. Пожежа спричинила пошкодження металевого паркану, і для визначення реальної вартості його відновлення потрібні були спеціальні знання, які виходять за межі звичайної компетентності пересічного громадянина. Саме тому позивач обґрунтовано звернувся до експерта, витрати на послуги якого і включив до складу судових витрат.

Водночас відповідачі не спростували необхідності проведення такого дослідження, не надали власного контрвисновку, не порушили питання про призначення судової експертизи та не подали будь-яких доказів, які б свідчили про інший розмір шкоди. Відтак, витрати на експертне дослідження виникли виключно через протиправну поведінку відповідачів, тобто є прямим наслідком події, що стала предметом розгляду, та дійсно спрямовані на захист порушеного права позивача.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що зазначені витрати є необхідними, документально підтвердженими, співмірними характеру спору, а тому відповідно до статей 133, 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача у повному обсязі.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи убачається, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, термін дії встановленої інвалідності - довічно (а. с. 8).

Відповідно до приписів Закону України «Про судовий збір», особи з інвалідністю І та ІІ групи звільняються від сплати судового збору при зверненні до суду.

У зв`язку з цим сплата судового збору за подання позову та апеляційної скарги покладається на відповідачів. Ураховуючи загальний розмір судового збору у сумі 3 027 грн 50 коп, з кожного з відповідачів підлягає стягненню в дохід держави по 1 513 грн 75 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Голуб Тетяни Іванівни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 02 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (адреса АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомий) та ОСОБА_3 (адреса АДРЕСА_3 РНОКПП невідомий) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_1 ) матеріальну шкоду у розмірі 4 615 грн (чотири тисячі шістсот п`ятнадцять) грн та моральну шкоду у розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (адреса АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомий) та ОСОБА_3 (адреса АДРЕСА_3 РНОКПП невідомий) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати на парвничу допомогу у розмірі 6 000 грн та витрати на проведення робіт з незалежної оцінки вартості матеріального збитку у розмірі 6 500 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса АДРЕСА_3 , РНОКПП невідомий) та ОСОБА_3 (адреса АДРЕСА_3 РНОКПП невідомий) в дохід держави судовий збір в розмірі 3027 грн 50 коп, тобто, по 1513 грн 75 коп з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура