ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 711/2239/25

провадження № 61-7352св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову

за касаційною скаргою представника ОСОБА_2 -адвоката Юрченка Юрія Івановича на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2025 року у складі судді Скляренко В. М. та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 травня 2025 року у складі колегії суддів: Фетісова Т. Л., Гончар Н. І., Карпенко О. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог та заяви про забезпечення позову

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідача на свою користь 14 818 342,10 грн, з яких: 7 500 000,00 грн - сума позики, 1 325 445,19 грн - проценти за користування позикою, 5 062 235,56 грн - інфляційні втрати, 930 661,33 грн - 3 % річних, нарахованих відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Разом із позовною заявою ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на нерухоме майно, яке належить відповідачу, а саме: 1/2 частину житлового будинку загальною площею 488,1 кв. м (далі - житловий будинок) та 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,114 га з кадастровим номером :01:016:0066 (далі - земельна ділянка), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ;

заборонити вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо вказаного нерухомого майна, належного відповідачу.

Обґрунтовуючи вимоги заяви про забезпечення позову, ОСОБА_1 посилався на те, що 10 вересня 2019 року він позичив відповідачу грошові кошти, які ОСОБА_2 зобов`язувався повернути до 11 вересня 2021 року.

Відповідач своїх зобов`язань з повернення коштів не виконує, від врегулювання спору в позасудовому порядку ухиляється, а невжиття заходів забезпечення позову може в подальшому ускладнити виконання рішення суду.

Забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно та грошові кошти відповідача є співмірним із розміром заявлених позовних вимог та не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Придніпровський районний суд м. Черкаси ухвалою від 25 березня 2025 року заяву про забезпечення позову задовольнив. Наклав арешт на 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 488,1 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,114 га з кадастровим номером :01:016:0066, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що на праві власності належать ОСОБА_2 , шляхом заборони суб`єктам владних повноважень, державним реєстраторам, нотаріусам, іншим органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати реєстраційні дії, що стосуються відчуження вищезазначеного нерухомого майна.

Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що між сторонами дійсно виник спір, предметом якого є стягнення з відповідача на користь позивача коштів за договором позики в загальному розмірі 14 818 342,10 грн; наявність реальної можливості у відповідача на відчуження вказаного майна може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду (у разі задоволення позову) або ефективний захист прав позивача; обраний позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження прав відповідача та не перешкоджатиме його праву користуватися цим майном, оскільки фактично воно перебуватиме у володінні власника, а обмежуватиметься лише розпорядження ним.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Черкаський апеляційний суд постановою від 20 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково. Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2025 року про забезпечення позову змінив, вказавши, що позов у справі забезпечується шляхом заборони суб`єктам владних повноважень, державним реєстраторам, нотаріусам, іншим органам, які здійснюють реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати реєстраційні дії, що стосуються відчуження вищезазначеного нерухомого майна. У іншій частині ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2025року про забезпечення позову залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову є обґрунтованими, оскільки відповідач не довів, що співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову переважатиме над тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів; характер позовних вимог у справі про стягнення заборгованості у значній сумі свідчить про об`єктивно можливе ускладнення виконання рішення суду по суті спору в разі відчуження під час судового розгляду відповідачем свого нерухомого майна; застосування заходів забезпечення позову в іншій справі не свідчить про належну забезпеченість позовних вимог у цій справі; забезпечення позову стосується суто належної відповідачу частки в нерухомому майні; належним видом забезпечення позову, який відповідатиме меті застосування такого забезпечення, буде саме заборона відчуження відповідного майна. У такому випадку відповідач може володіти і користуватися майном, однак буде позбавлений можливості розпоряджатися ним; такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на майно не буде повністю відповідати вимогам закону та принципу балансу інтересів сторін, оскільки застосування арешту унеможливлює реальне користування житлом і призводить до порушення житлових прав власника майна.

Водночас суд дійшов висновку, що відповідач не довів необхідність одночасного застосування двох різних видів забезпечення позову.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У червні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Юрченко Ю. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу (було подано дві ідентичні за змістом касаційній скарги, а тому Верховний Суд в ухвалі про відкриття касаційного провадження вказав, що розглядає одну скаргу), в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 травня 2025 року й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що заяву про забезпечення позову суд першої інстанції розглянув за відсутності відповідача, який в жодний спосіб не був повідомлений про дату і час судового засідання. При поданні позовної заяви через електронний кабінет позивач усупереч нормам частини сьомої статті 41 ЦПК України не направив копію цієї заяви до електронного кабінету відповідача, тим самим приховуючи факт подання заяви про забезпечення позову, що призвело до порушення його процесуальних прав; представник позивача в позовній заяві вказав неправильний РНОКПП відповідача, щоб перешкодити своєчасному отриманню ним документів у справі через електронний кабінет; докази, які чітко засвідчують відсутність підстав для забезпечення позову, відповідач подав до суду апеляційної інстанції, проте суд їх не врахував.

Крім того, суди не врахували, що позивач уже вдруге намагається накласти арешт на майно відповідача, яке безпідставно перебуває під арештом з 13 липня 2022 року на підставі ухвали суду у справі № 369/2856/22. Такий арешт залишається чинним, оскільки розгляд справи № 369/2856/22 ще триває; позивач не довів, що його права можуть бути порушені у разі невжиття заходів забезпечення позову та невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, не надано жодних доказів на підтвердження реального наміру відповідача відчужити своє майно та його бажання навмисно ухилитися від виконання рішення суду у разі задоволення позову; оскаржуваними судовими рішеннями порушено право власності відповідача та інших осіб, право на захист і на ознайомлення з матеріалами справи, на участь в судовому засіданні і надання своїх пояснень, доводів/заперечень, доказів тощо.

Також скарга містить доводи про те, що позивач пропустив позовну давність, оскільки з 11 вересня 2021 року, коли, за твердженням позивача, мало відбутися повернення позики, до дати подання позову (18 березня 2025 року) вже спливло понад три роки; обставини, які зазначає позивач у заяві про забезпечення позову, не відповідають дійсності, оскільки відповідач ніяких грошових коштів від позивача не отримував, договору позики, датованого 10 вересня 2019 року, не укладав. Розписка про отримання коштів є підробкою, оскільки відповідач її не підписував, що підтверджується висновком експерта. Суд першої інстанції під час розгляду заяви не надав відповідачу можливості подати відповідні докази та навести аргументи; заява про забезпечення позову не містить жодних пропозицій щодо зустрічного забезпечення. Місцевий суд мав би повернути таку заяву позивачу; ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду порушують права інших співвласників житлового будинку та земельної ділянки, які не були залучені до участі у справі.

У червні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Юрченко Ю. І. подав доповнення до касаційної скарги.

У вересні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Юрченко Ю. І. подав додаткові пояснення.

У жовтні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Штепа Р. П. подав заяву про повернення матеріалів справи до суду першої інстанції.

У листопаді 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Юрченко Ю. І. подав заперечення на вказану заяву.

У листопаді 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Юрченко Ю. І. подав додаткові пояснення.

У грудні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Штепа Р. П. подав заяву про повернення матеріалів справи до суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

04 серпня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 листопада 2025 року задоволено заяву судді Пархоменка П. І. про самовідвід, відведено вказаного суддю від розгляду справи та передано справу для проведення її повторного автоматизованого розподілу між суддями.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричиненню значної шкоди позивачу.

Велика Палата Верховного Суду вже виснувала про те, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20).

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, а лише має запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд встановлює у кожній конкретній справі з урахуванням фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22).

З іншого боку, Верховний Суд звертає увагу, що однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У цій справі позивач пред`явив вимогу про стягнення з відповідача грошових коштів за договором позики у загальному розмірі 14 818 342,10 грн.

Одночасно з позовом позивач подав заяву про забезпечення цього позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить відповідачу, та заборони вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо такого майна.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що наявність реальної можливості у відповідача на відчуження майна може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду (у випадку задоволення позову) або ефективний захист прав позивача.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції щодо необхідності забезпечення позову у цій справі, проте зауважив, що належним видом забезпечення позову, який відповідатиме меті застосування такого забезпечення, буде саме заборона відчуження нерухомого майна.

Разом з тим Придніпровський районний суд м. Черкаси не звернув уваги на те, що у цьому ж суді вже розглядається справа № 369/2856/22, передана з Києво-Святошинського районного суду Київської області, предметом спору у якій є стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів за договором позики від 10 вересня 2019 року, як і у справі № 711/2239/25.

З Єдиного державного реєстру судових рішень відомо, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2022 року у справі № 369/2856/22 було частково задоволено заяву позивача та в якості забезпечення позову накладено арешт на 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2025 року у справі № 369/2856/22 позовну заяву залишено без розгляду та скасовано арешт, накладений ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 липня 2022 року.

Цього ж дня позивач знову звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів за договором позики у справі № 711/2239/25, одночасно подавши заяву про забезпечення позову.

Водночас відповідач подав апеляційну скаргу на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2025 року у справі № 369/2856/22.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Юрченка Ю. І. про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено. Поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2025 року та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою.

Черкаський апеляційний суд постановою від 22 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив. Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18 березня 2025 року у справі № 369/2856/22 скасував з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вирішуючи питання про забезпечення позову у цій справі, місцевий суд не надав оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням уже застосованого заходу забезпечення позову у справі № 369/2856/22, який стосується одного і того ж нерухомого майна, та не перевірив, чи може це вважатись допустимим заходом охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача.

Суд першої інстанції належним чином не врахував, що приватно-правовий інструментарій (зокрема, повторна заява про забезпечення позову) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту не для захисту цивільних прав та інтересів.

Встановлення цих обставин впливає на можливості позивача ставити питання про забезпечення позову у справі № 711/2239/25, оскільки ініціювання ним інших судових справ із вимогами до відповідача, які є подібними, за визначених процесуальним законом умов може свідчити про зловживання процесуальними правами.

Особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, повинна мати на меті не зловживання своїми процесуальними правами чи порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення.

Відповідач у суді апеляційної інстанції звертав увагу на такі обставини, проте апеляційний суд, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції, доводи відповідача відхилив, посилаючись на те, що застосування заходів забезпечення позову в іншій справі не свідчить про належну забезпеченість позовних вимог у цій справі. Водночас суд не дослідив у повному обсязі надані відповідачем докази та не надав належної оцінки судовим рішенням у справі № 369/2856/22.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України касаційний суд не має процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які суди не дослідили, а отже, не може вирішити заяву по суті за результатами касаційного перегляду.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

З огляду на викладене ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду щодо забезпечення позову підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Юрченка Юрія Івановича задовольнити частково.

Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 березня 2025 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 20 травня 2025 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов