Справа № 214/6638/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 грудня 2025 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області головуючого судді Сіденка С.І.,

за участю секретаря судового засідання Розстальної К. В.,

за відсутності сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся через систему «Електронний суд» з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 17 листопада 2023 року, ОСОБА_1 на підставі довіреності уповноважила громадянина України ОСОБА_3 бути моїм представником з усіма необхідними повноваженнями з питань:

-розпоряджатися моїм нерухомим майном (продажем, даруванням, обміном, відчуженням, зняттям з місця реєстрації, виділенням частки, дачі в найм (оренду)) для забезпечення виконання моїх майнових зобов`язань, управління, а також вчинення та/чи у моїх інтересах будь-яких яких дій належного мені по праву власності квартир:

1) двокімнатна квартира на 7 поверсі 9-ти поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ,

- подарувати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

2) двокімнатна квартира на 4 поверсі 9-ти поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

- подарувати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

На підставі зазначеної довіреності на ім`я ОСОБА_2 була здійснена відповідна юридична дія та подарована двокімнатна квартира на 4 поверсі 9-ти поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Однак до укладення договору дарування відповідач почав систематично принижувати мою гідність, висловлювався на мою адресу нецензурно, погрожував та спричинив фізичне насилля, неодноразово виганяв мене з житла, а також вчиняв психологічний тиск, тому вважаю що відповідний договір дарування підлягає скасуванню. У зв`язку з чим дії відповідача достатньою підставою для скасування договору дарування вищезазначеної квартири.

Ухвалою суду від 08 липня 2025 року позовну заяву залишено без руху.

Ухвалою суду від 10 липня 2025 року прийнято до провадження цивільну справу. Розгляд справи по суті ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження.

25.08.2025 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, які прийняті судом та долучені до матеріалів справи. Так, з відповіді на відзив вбачається, що посилання позивачки стосовно принижування її гідності , вираження в її сторону нецензурною бранню ,погрози, вчинення відносно неї фізичного насилля, вчинення до неї тиску, та вигнання з квартири є необґрунтованими та підлягають доведенню. Як вбачається з вище зазначених претензій та наданих доказів позивачки, показами свідків, вказує, що: саме вчинення кримінального правопорушення (умисний злочин проти життя, здоров`я у вигляді побиття ) є основою для визнання договору дарування недійсним та скасування його. Тому саме обвинувачення мене в кримінальному правопорушенні в США, як доказ для визнання договору дарування недійсним є неправомірним, так як рішення суду в Україні по цій справі стосовно цього обвинувачення не було ,тому обвинувачення є необґрунтованими. Докази наданні позивачкою на англійській мові є такими ,що не можуть бути використанні як доказ. Відповідно медичним довідкам (виписам), які надала позивачка зазначаю наступне :

Медична документація в США ведеться англійською мовою. Всі офіційні документи, включаючи медичні записи, повинні бути складені англійською мовою.

Навіть у випадках, коли пацієнт не володіє англійською, медична документація повинна бути перекладена на англійську для використання в лікарнях та інших медичних закладах. Це забезпечує єдиний стандарт і дозволяє медичному персоналу ефективно комуні кувати та надавати допомогу. В матеріалах справи є письмові заяви свідків ,в яких вони вказують ,що вони проживали разом з потерпілою та бачили факт побиття при цьому будь яких (письмових документів проживання разом з позивачем та відповідачем не надали). Також докази свідків призводить, що я її бив, а вони стояли дивилися, що ставить взагалі їх покази під сумнів ,так як їх чисельність було у 4 рази більше. Вони лише пишуть ,що вони проживали, бачили, а не на жодному з відео конфліктів свідків немає. Які я додаю. Стосовно проживання самої потерпілої хочу зазначити ,що заявниця не проживала разом зі мною та моєю дочкою(вона лише виступала, як грант -орендатор),так як я не відповідав вимогам, які є в США для оренди квартири. Доказ проживання її за іншою адресою є фото її документа з вказаною адресою:177 fields ave,10314,Staten Island. Бажання даруванням квартири, позивачкою було висловлено неодноразово. На підставі викладеного просить позовну заяву залишити без задоволення.

29.08.2025 року ОСОБА_1 подала до суду заперечення на відповідь на відзив у якій зазначила, відповідач у своєму відзиві заперечує наявність підстав для скасування договору дарування, посилаючись на відсутність фактів його аморальної поведінки. Проте такі доводи не відповідають дійсності та спростовуються належними та допустимими доказами. До таких доказів належать, зокрема, документи, які мною долучаються до матеріалів справи, як письмовий доказ. Факт вчинення відповідачем домашнього насильства, щодо позивача встановлений рішенням суду США та мають ознаки повторювальності. Зазначене рішення містить констатацію фактів фізичного та/або психологічного насильства, що відповідає ознакам аморальної поведінки обдарованого у розумінні ст. 727 ЦК України. Домашнє насильство, підтверджене рішенням суду, є очевидним проявом такої аморальної поведінки, що порушує норми моралі та основні права дарувальника. Щодо посилання відповідача про неможливість долучення рішення суду США без переводу, хочу зазначити наступне, як вбачається з наданих рішень суду США поряд з англійською версією рішення суду можливо знайти переклад мовою, яка є зрозумілою позивачу та відповідачу та скріплені печаткою суду, тому посилання останнього щодо неможливості цього доказу спростовано. Неможливість врахувати покази свідків, хочу зазначити наступне, що сам факт не мешкання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з позивачем та відповідачем не спростовує факт заподіяння мені моральної, фізичної та психологічної шкоди оскільки було встановлено викликом поліції, наданими фото та зверненням до суду. Щодо матеріальної вигоди моєї доньки так, дійсно вона отримала плату за квартиру, однак не мала на меті своє збагачення та не зобов`язувала сплачувати квартиранта за неї, натомість відповідач не зважаючи на право володіння цією квартирою мною забирав гроші за її оренду. Згоду на дарування квартири, я як мати дітей хотіла подарувати своє майно своїм синам ОСОБА_2 та ОСОБА_4 квартири, які зазначені в довіреності. Однак не заважаючи на моє волевиявлення щодо відчуження квартир моїм синам зазначена квартира була подарована тільки Відповідачу ( ОСОБА_2 ), що підтверджує факт таємного та незаконного заволодіння вказаною квартирою. Довіреність була скасована в посольстві США мною після з`ясування всіх обставин.

03.09.2025 року від відповідача ОСОБА_2 , надійшла заява на заперечення від 29.09.2025 року на пояснення, що справа про яку зазначає позивачка є не кримінальною, а сімейною, оскільки виселення мене та моєї сім`ї з маленькою дитиною, є аморальною поведінкою позивачки. Звертаю увагу надані позивачкою документи що свідчить про підробку, які належним чином не звірені та не переведені, як вимагає законодавство України. В наданих про припинення дії довіреностей з США у реєстрі, які наданні позивачкою є підробленими, оскільки немає жодного штампу консульської установи. Так як відповідно до вимог по заяві про реєстрацію довіреності та припинення дії довіреності повинна бути печатка консульської установи та підпис відповідальної особи. Відповідно до законодавства України довіреності повинна бути зареєстрована в Державному реєстрі про припинення дії довіреності та повідомлено про це довірену особу , що не зроблено дотепер, тому вказані довіреності мають юридичну силу і є дійсна в України на даний час. Всі фотодокази є не оригінальними.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явилась, однак подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, пред`явлені вимоги підтримала в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився позов не визнав з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та запереченнях на відповідь на відзив.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд вирішив справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами по справі, приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність (пункти 3, 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2

17.11.2023 року на підставі довіреності уповноважила громадянина України ОСОБА_2 розпоряджатися своїм нерухомим майном (продаж, дарування, обмін, відчуження, зняттям з місця реєстрації, виділенням частки, дачі в найм (оренду) для забезпечення виконання моїх майнових зобов`язань, управління, а також вчинення та/чи у моїх інтересах будь-яких яких дій належного мені по праву власності квартир:

1) двокімнатна квартира на 7 поверсі 9-ти поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ,

- подарувати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

2) двокімнатна квартира на 4 поверсі 9-ти поверхового житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

- подарувати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт громадянина України НОМЕР_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , що посвідчений Консулом Іванчов С. Й. та зареєстрований в реєстрі за № 2676/23.

За умовами вказаного договору ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняв у дар квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Дарувальник передала безоплатно у власність (подарувала), а обдаровуваник прийняв у дарунок квартиру, яка належить дарувальнику на праві приватної власності.

Вказаний договір дарування посвідчений ОСОБА_8 консулом Генерального консульства України в Нью-Йорку та зареєстровано у реєстрі за №2676/23. Довіреність було підписано Гуковою Л. Г. Особу її встановлено, дієздатність перевірено.

Ознайомлена з загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, повністю усвідомлюючи своїх дій та згідно вільного волевиявлення, котре відповідає її внутрішній волі.

Дарувальник передала безоплатно у власність (подарувала), а обдаровувана прийняла у дарунок квартиру, яка належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

Дарувальник ствердила, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник немає права вимагати від обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Під друкованим текстом містяться підпис позивача.

Так, як убачається із матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , однак тимчасово мешкає США.

В якості підстави визнання договору дарування недійсним сторона позивача посилається те, відповідач почав систематично принижувати гідність, висловлювався на її адресу нецензурно, погрожував та спричинив фізичне насилля, неодноразово виганяв з житла, а також вчиняв психологічний тиск, тому вважає що відповідний договір дарування підлягає скасуванню.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно із частиною першою статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно із частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Виходячи зі змісту статей203,717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами частини першої статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Пунктом 19постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Згідно висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №165/1368/17, від 05.09.2021 у справі №161/17523/16-ц , вирішуючи справи такої категорії, суди мають виходити з того, що наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 03.10.2018 №759/17065/14-ц, від 26.10.2022 у справі № 947/32485/20, від 01.12.2022 у справі № 335/15805/17 зазначено, що: «тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».

У постановах Верховного Суду від 15.03.2023 №288/1366/21, від 15.09.2021 у справі №161/17523/16-ц, від 06.10.2021 у справі №447/2297/19, від 26.10.2021 у справі №3447/2297/19, зазначено, що наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті229та статей203і717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Проте, Верховний Суд наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочино здатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 15.06.2022 у справі № 133/1804/20, від 23.04.2020 у справі №463/2372/16-ц.

Отже, позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування квартири від 17.11.2023 року недійсним з підстав вчинення його внаслідок помилки, тобто оспорюючи правомірність правочину, повинна довести існування обставин, з якими статті229,230 ЦК України пов`язують недійсність правочину.

Так, у даній справі, сторона позивача, заявляючи позов про визнання недійсним договору дарування, посилається відповідач почав систематично принижувати мою гідність, висловлювався на мою адресу нецензурно, погрожував та спричинив фізичне насилля, неодноразово виганяв мене з житла, а також вчиняв психологічний тиск.

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.05.2020 у справі № 633/268/17 вказано, що: «обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третястатті 89 ЦПК України).

Оспорюваний договір дарування укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений.

При цьому, матеріали справи не містять доказів на підтвердження наявності у позивача, що свідчили б про її нездатність усвідомити зміст укладеного договору, що вона є особою з обмеженою дієздатністю або недієздатною, а також докази про погані у неї зір та слух у момент укладання договору, що унеможливлювало прочитати зміст документів, наданих нотаріусом.

Сторона позивача не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, ОСОБА_1 усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки, тим більше з огляду на те, що договір посвідчувався нотаріально та їй роз`яснювався його зміст.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 № 638/2304/17 зроблено висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Помилка внаслідок незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника, як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним.

Судом не встановлено обставин, за яких дії позивача щодо укладення договору дарування не могли об`єктивно відображати її внутрішню волю внаслідок збігу тяжких обставин, що склались в її житті на момент укладання договору дарування чи під впливом неправомірних дій дочки позивача, як сторони договору, чи третіх осіб, а також впливу вікових особливостей у момент укладання договору дарування, внаслідок чого спотворювалось її сприймання та усвідомлення основних аспектів угоди.

Таким чином, доказів на підтвердження того, що правочин, вчинений внаслідок «помилки щодо природи правочину» суду не надано. Належних та допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні Договору дарування «помилки», а саме неправильного сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення позивача, не надано.

З огляду на вищевикладене, у суду наявні всі підстави стверджувати, що ОСОБА_1 розуміла природу укладеного саме Договору дарування, права та обов`язки сторін, які виникають за Договором дарування.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивачки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність.

Суд дійшов висновку, що у справі не встановлено сукупності обставин, які свідчать про те, що ОСОБА_1 неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору дарування. Оскільки не доведено обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, тому у суду відсутні законні підстав для визнання оспорюваного договору дарування недійсним, відповідно достатті 229 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до переконання, що наявні матеріалах справи докази не підтверджуються порушеного права позивача, у зв`язку з чим, в задоволенні даного позову слід відмовити.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положеннястатті 141 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись Цивільним кодексом України, ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 258-259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.І. Сіденко