УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2025 року

м. Київ

справа № 606/2201/23

провадження № 61-11580ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Притула Оксана Богданівна, на постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 серпня

2025 року, ухвалену у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Приватного агропромислового підприємства «Крок» про виділ частки у статутному капіталі підприємства,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 , Приватного агропромислового підприємства (далі - ПАП) «Крок»про виділ у приватну власність ОСОБА_2 1/2 частки в статутному капіталі ПАП «Крок» в порядку поділу майна подружжя.

Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 9 травня

2024 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного

суду від 6 серпня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 2 квітня 2025 року постанову Тернопільського апеляційного суду від 6 серпня 2024 року та рішення Теребовлянського районного

суду Тернопільської області від 9 травня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

8 травня 2025 року ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову, в обґрунтування якої зазначала, що відбувається незаконне відчуження майна, що є спільною сумісною власністю подружжя та предметом спору в цій справі.

ОСОБА_1 , будучи засновником ПАП «Крок», відчужив частку у статутному капіталі товариства без її згоди.

Також з інформації, яка міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, слідує, що підприємство перебуває в стані реорганізації (виділу). Тому заявник вважає, що дії відповідачів спрямовані на приховування (розтрату) майна, що є спільним майном подружжя, і призводять до заподіяння позивачу майнової шкоди.

Зазначала, що позбавлена можливості реалізовувати корпоративні права, адже їй заборонено доступ до приміщень та документів ПАП «Крок», тому вважала, що без вжиття заходів забезпечення позову існує загроза незаконного відчуження спірного майна та порушення її прав і законних інтересів.

Ураховуючи викладене, просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на корпоративні права і майно, що належить ПАП «Крок», та заборонити вчиняти дії щодо розпорядження корпоративним правами та майном підприємства. До набрання законної сили рішенням у справі заборонити

ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та будь-яким іншим особам у будь-який спосіб вчиняти дії щодо корпоративних прав та майна ПАП «Крок».

Ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 9 травня

2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що накладення арешту на корпоративні права законом не передбачено, а щодо накладення арешту на майно, то позивачем не зазначено, на яке саме майно вказаного підприємства має бути накладено арешт. Крім того, такий захід забезпечення позову як заборона вчиняти дії щодо розпорядження корпоративними правами та майном ПАП «Крок» не є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 12 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Ухвалу Теребовлянського районного

суду Тернопільської області від 9 травня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким заяву про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на 20 % частки у статутному капіталі ПАП «Крок», яка належить ОСОБА_1 .

В іншій частині вимог заяви відмовлено.

Задовольняючі частково заяву про забезпечення позову, апеляційний суду виходив з того, що право на 1/2 частку в статутному капіталі ПАП «Крок» є предметом спору про поділ майна подружжя, невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на корпоративні права - частку ОСОБА_1 у статутному капіталі підприємства - може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення її позову.

Водночас апеляційний суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню вимоги заяви щодо накладення арешту на 80 % частки корпоративних прав підприємства, оскільки така частка належить особі, яка не є учасником справи, і до якої не заявлено позов, що може призвести до порушення її прав та законних інтересів. З аналогічної підстави на ОСОБА_3 як власника 80 % частки у статутному капіталі підприємства не може бути покладено обов`язок із заборони вчиняти будь-які дії щодо корпоративних прав та майна ПАП «Крок».

Вимоги про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та заборону вчинення дії щодо майна ПАП «Крок» суд вважав такими, що не підлягають задоволенню, оскільки вимоги щодо майна підприємства позивачем не заявлялись, тому такі заходи забезпечення позову не є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на 20 % частки у статутному капіталі ПАП «Крок», яка належить ОСОБА_1 , то додатково забороняти йому або іншим особам вчиняти дії, спрямовані на відчуження і розпорядження належною йому часткою у статутному капіталі ПАП «Крок», не є необхідним.

10 вересня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Притула О. Б.,

у підсистемі «Електронний суд» сформував касаційну скаргу, зареєстровану судом

11 вересня 2025 року, на постанову Хмельницького апеляційного суду

від 12 серпня 2025 року, повний текст якої складено 14 серпня 2025 року.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі статтею 25 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у пунктах 2 і 3

частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень) (частина друга статті 392 ЦПК України).

Підставою касаційного оскарження постанови Хмельницького апеляційного суду

від 12 серпня 2025 року заявник вказує порушення апеляційним судом норм процесуального права, оскільки всупереч вимогам процесуального закону суд вийшов за межі заявлених вимог.

Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що скарга заявника є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та необґрунтованості оскаржуваної постанови апеляційного суду з огляду на таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Частиною першою статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання;

5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку;

8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У частині десятій статті 150 ЦПК України передбачено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року

у справі № 381/4019/18 викладено правовий висновок, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року

у справі № 753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними для захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, у постановах Верховного Суду

від 10 листопада 2020 року у справі № 910/1200/20 та від 31 січня 2023 року

у справі № 295/5244/22.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року

у справі № 914/1570/20 вказано, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Апеляційний суд встановив, що позивач звернулася до суду з позовом про виділ

1/2 частки в статутному капіталі ПАП «Крок» в порядку поділу майна подружжя.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач зазначила, що після звернення з позовом та перегляду справи в касаційному порядку відповідач вчиняє дії щодо розпорядження спільним майном подружжя. Тому невжиття заходів забезпечення позову в подальшому унеможливить виконання судового рішення у випадку задоволення позовних вимог.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на 22 лютого 2023 року ОСОБА_1 належало 100 % частки в статутному капіталі ПАП «Крок».

При цьому апеляційний суд встановив, що на 12 серпня 2025 року ОСОБА_1 належало 20% частки в статутному капіталі ПАП «Крок», а ОСОБА_3 - 80 % частки

в статутному капіталі ПАП «Крок», що свідчить про вчинення відповідачем дій щодо розпорядження часткою в статутному капіталі. Крім того, вчиняються дії щодо реорганізації підприємства, а саме його виділу.

Відповідно до частини першої статті 69, частини першої статті 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Ураховуючи встановлені апеляційним судом обставини спірних правовідносин, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду, що право на 1/2 частку у статутному капіталі ПАП «Крок» є предметом спору про поділ майна подружжя і невжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на корпоративні права ОСОБА_1 у статутному капіталі підприємства в розмірі 20 % частки може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення її позову, тому зазначений захід забезпечення позову є необхідним, достатнім та співмірним.

При цьому арешт як заборона на право розпоряджатися майном включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (постанова Верховного Суду від 24 липня 2024 року

у справі № 567/459/23, провадження № 61-10214св23).

Так, накладення апеляційним судом арешту на частку в статутному капіталі підприємства носить тимчасовий характер, не завдасть шкоди та збитків ні відповідачам, ні іншим особам та не позбавить можливості здійснення господарської діяльності суб`єктом господарювання, отримання доходів, сплати податків тощо, а лише тимчасово обмежить право ОСОБА_1 на відчуженняспірної частки. Водночас вжиття наведених заходів забезпечення позову спрямоване виключно на збереження існуючого становища та на ефективний захист прав та інтересів позивача у випадку задоволення позову.

Касаційний суд відхиляє довід заявника про те, що апеляційний суд, задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, порушив частину першу

статті 367 ЦПК України, оскільки уточнення судом вимоги заяви з урахуванням її змісту та встановлених обставин не є виходом за межі її вимог.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у даній справі сторонам надано відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи

від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до

частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм процесуального права й підстави для його скасування відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Притула О. Б., на постанову Київського апеляційного суду

від 6 лютого 2025 року суд відмовляє.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Притула Оксана Богданівна, на постанову Хмельницького апеляційного суду від 12 серпня 2025 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська