№ 207/6512/23
№ 2/207/55/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2025 року Південний районний суд міста Кам`янського в складі:

головуючого судді Погребняк Т.Ю.

при секретарі Морозов В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання, припинення стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю,

В С Т А Н О В И В :

05 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду за первісним позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання, припинення стягнення аліментів. 24.06.2024 року надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 06 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, від шлюбу народилася дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Протягом останніх років стосунки з дружиною розладилися, зникло взаєморозуміння, стали частими сварки, що негативно впливало на психологічний стан дитини. З січня 2023 року сім`я припинила своє існування, живуть окремо, шлюб розірвано.

Після розірвання шлюбу сторони домовилася спільно виховувати сина і не визначати його місце проживання за одним із батьків. Відповідачка подала заяву про стягнення аліментів з батька на підставі виконавчого листа №203/5377/16-ц виданий 21.12.2016 року. ОСОБА_2 подала заяву про повернення виконавчого листа стягувачу в зв`язку з примиренням, 19.03.2020 року постановою ДВС було повернуто виконавчий документ стягувачу. Однак, після погіршення стосунків в січні 2023 ОСОБА_2 вирішила жити окремо з дитиною. Після розірвання стосунків відповідачка в липні 2023 звернулася до ДВС з виконавчим листом №203/5377/16-ц про стягнення з позивача аліментів, аліменти почали стягувати не з січня 2023 року, а з 20.03.2020 року, хоча подружжя жили разом і спільно виховували дитину як сім`я, позивач забезпечував сім`ю усім необхідним.

З 01.09.2023 року дитина стала постійно проживати з батьком, тобто батько повністю піклується самостійно за сина, забезпечує його всім необхідним, водить до школи, лікарню тощо. Мати навідується дуже рідко, морально та матеріально участі у вихованні та забезпеченні дитини не приймає. У відповідача є труднощі з місцем постійного проживання, відсутня постійна робота, що негативно впливає на розвиток дитини, на його психологічний та емоційний стан. Між батьками виникають постійні розбіжності щодо різних поглядів у вихованні дитини. Мати стала дуже емоційна, може не контролювати свої емоції, часто проявляє агресію в телефонних розмовах так і при зустрічах з дитиною. Умови проживання у мами не дозволяють спільно проживати їй з дитиною, але піднімає питання щоб забрати сина до себе.

Син відвідує ліцей №38 ім. І.О.Секретнюка КМР міста Кам`янського, протягом навчання в школі мати майже не цікавиться успіхами дитини та не підтримує зв`язок з класним керівником. Усіма питаннями щодо навчального процесу займається батько та його бабуся з дідусем. Позивач повністю віддає дитині свою любов і турботу, велику увагу приділяє розвитку дитини.

Від представника відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка не визнає позовні вимоги в повному обсязі, вважає їх безпідставними та такими, що не підтверджені жодними належними доказами, а отже такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідачка перебувала у зареєстрованому шлюбі із позивачем в період з травня місяця 2016 року по листопад 2023 року. Рішенням Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська від 07 листопада 2023 року шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано.

Від шлюбних відносин народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від самого народження і до вересня місяця 2023 року постійно проживав разом із матір`ю, відповідачкою у справі. Позивач не приймав жодної участі у матеріальному забезпеченні сина і відповідачка була навіть змушена звернутися до суду за стягненням аліментів із позивача на утримання син ще в 2017 році.

В 2023 році, а саме у вересні місяці, відповідачка у пошуках роботи була змушена поїхати тимчасово працювати до Польщі, де її чекала робота та хороша заробітна плата, і домовившись із бабусею дитини, матір`ю позивача, оскільки відповідачка не має рідних та близьких по своїй лінії, що саме бабуся приглядить дитину поки вона буде влаштовуватися на роботу, а влаштувавшись вона повернеться та забере сина до себе.

В цей період позивач звернувся до суду за встановленням місця проживання дитини із батьком. Фактично ж батько дитини, позивач, вихованням сина не займається та не займався, не приділяє йому належної уваги, оскільки постійно зловживає алкогольними напоями та наркотичними засобами. Саме зловживання позивачем наркотиками, постійні завдання тілесних ушкоджень матері дитини на очах у сина і стало підставою розпаду їхньої родини.

06 вересня 2017 року Бабушкінським районним судом м.Дніпропетровська позивача у справі, батька дитини, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а саме у керуванні транспортним засобом в стані наркотичного сп`яніння, та засновано адміністративне стягнення у вигляді штрафу в сумі 10200грн. з позбавленням права керування транспортними засобами (копія постанови суду надається, а оригінал зберігається в а архіві Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська, справа №200/14357/17).

Через зловживання позивачем наркотичними засобами він не бажав приймати участь у вихованні сина. Ствердження позивача про те, що це саме він турбується про життя та здоров`я сина також не відповідають дійсності, оскільки поки мати була відсутня життям та здоров`ям сина опікувались дідусь та бабуся, житло в якому мешкає син, також належить на праві власності бабусі, а свого власного житла позивач не має.

Відповідачка 24.06.2024 року звернулась до суду з зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю представник позивача ОСОБА_4 в обґрунтування позовних вимог зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем у справі, ОСОБА_1 , в період з травня місяця 2016 року по листопад місяць 2023 року. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 07 листопада 2023 року шлюб між сторонами було розірвано, рішення суду набрало законної сили.

Від шлюбних відносин у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від самого народження і до вересня місяця 2023 року постійно проживав разом з позивачкою. Відповідач же не приймав жодної участі у матеріальному забезпеченні та вихованні сина і ще в 2016 році вимушена була звернутися до Кіровського районного суду м.Дніпропетровська за стягненням аліментів із відповідача.

21 грудня 2016 року рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська з відповідача ОСОБА_1 на її користь на утримання сина ОСОБА_5 було стягнуто аліменти в розмірі частини з усіх доходів відповідача. Виконавчий лист за вказаним рішенням суду в подальшому був пред`явлений до примусового виконання до відділу державної виконавчої служби.

Відповідач аліменти не сплачував та мав постійно заборгованість зі сплати аліментів, життям сина не цікавився. У вересні місяці 2023 року позивачка в пошуках роботи, вирішила поїхати за кордон, до Польщі, де на неї чекала хороша робота та гідна заробітна плата, і так як вона не мала рідних та близьких, окрім сім`ї колишнього чоловіка, вона попросила бабусю, матір відповідача, подивитися за сином, своїм онуком, поки вона влаштується на роботі та забере його до себе.

Однак, скориставшись ситуацією щодо відсутності позивача, поки в Україні триває військовий стан, і відповідачу загрожує примусова мобілізація, та подав позовну заяву до суду, про визначення місця проживання дитини із батьком, стверджуючи, що вона, нібито, покинула сина на призволяще, а відповідач, як порядний батько тепер самостійно, без участі матері, займається його вихованням та піклуванням про нього.

Причиною розпаду їх із відповідачем родини стали численні побиття ОСОБА_2 відповідачем на очах у дитини та зловживання відповідачем наркотичними засобами. Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2017 року відповідача, ОСОБА_1 , було навіть притягнуто до адміністративної відповідальності за керування транспортними засобами в стані наркотичного сп`яніння (копія постанови суду надається, а оригінал зберігається в архіві Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська, справа 200/14357/17).

У зв`язку із зловживанням відповідачем наркотичними засобами, вважає, що він не здатний у повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки щодо сина, а якщо суд вирішить все ж таки залишити сина із батьком, то його вихованням фактично будуть займатись бабуся та дідусь, тобто батьки відповідача, що в свою чергу не може бути краще за виховання та піклування про дитину, ніж рідна матір.

Від самого народження син виховується позивачкою, вона приймає безпосередню участь у його розвитку та вихованні. ОСОБА_2 також приймаю активну участь у житті класу, де навчається її син, регулярно направляю грошові кошти на його потреби у зв`язку із навчанням. Доказом останнього слугують банківські квитанції про направлення грошових коштів із призначенням платежу на рахунок матері, що являється членом батьківського комітету у школі, копії яких надаються до суду, а оригінали зберігаються у позивача.

Вона має своє житло, простору двокімнатну квартиру, де мається окрема кімната для сина, письмовий стіл, ліжко і все необхідне, що потрібно для його навчання та розвитку (копія договору про оренду житла надається до суду а оригінал зберігається у позивача). Просить суд визначити місце проживання дитини із нею.

Від представника відповідача ОСОБА_6 надійшов відзив на зустрічну позовну заяву щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, в якому ОСОБА_1 вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. У ОСОБА_2 від першого шлюбу є дитина і ухвалою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя по справі №2/331/1675/2024 прийнято в провадження позовну заяву подану органом опіки та піклування в інтересах неповнолітньої дитини щодо позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів з ОСОБА_2 . Такі обставини можна вважати такими, що підтверджують байдуже ставлення позивача до долі її дітей, бажання бути матір`ю як це передбачено нормами законів, виховувати їх.

Позивачка довгий час ніде не працює, таким чином як вона буде сплачувати вартість оренди житла щомісячно, а також за комунальні послуги. Відсутні докази її майнового стану, місця роботи, щомісячний дохід.

З наданих платіжних квитанцій, які надані відповідачем в докази того, що вона використовує аліменти на дитину лише підтверджують той факт, що вона де що сплачує на потреби дитини, але в такому розмірі, що не може вважатися таким, що вся сума щомісячних платежів використовується нею в інтересах дитини та на її потреби.

Позивач щомісяця сплачує аліменти, заборгованості не має ї вважає, що має законні підстави про припинення стягнення аліментів з підстав того, що син ОСОБА_3 вже майже рік, а саме з 01.09.2023 року фактично проживає з батьком, самостійно його виховує та забезпечує матеріально, тому необхідно встановлення місця проживання дитини з батьком.

Позивачка зазначає про те, що ОСОБА_1 з моменту народження дитини не приймав жодної участі у матеріальному забезпеченні і вона змушена була звертатися до із заявою про стягнення аліментів у 2017 році. Зазначає про те що була заборгованість зі сплати аліментів.

Але позивач не вказує у своїх ствердженнях про те, що виконавчий лист судом який виданий 21.12.2016 року по справі № 203/5377/16-ц було відкликано за її особистою заявою повернення без виконання в зв`язку з примиренням і на підставі цієї заяви винесена постанова про повернення виконавчого листа стягувачу 19.03.2020 році.

Тобто, на підставі цих фактів як зазначаються ОСОБА_1 спростовуються доводи ОСОБА_2 про те, що батько та чоловік ні яким чином не приймав участі у матеріальному забезпеченні своєї сім`ї тобто дружини та сина, чим вводить в оману суд щодо особистих якостей ОСОБА_1 і його добросовісності та виконанні обов`язків покладених на нього як на чоловіка та батька. Це може лише говорити про те, що між сторонами є особистісний конфлікт який буває між чоловіком та жінкою.

Позивачка зазначає що в пошуках роботи вона у вересні місяці змушена поїхати сово працювати до Польщі де її чекала робота та хороша заробітна плата, вона домовилася з бабусею (мамою позивача) що бабуся приглядить за сином поки мати влаштовується на роботі та з часом забере сина до себе.

По перше, відповідачка не надала жодного доказу того, що вона мала намір виїхати по й їй пропозиції на роботу, як і не надала доказів виїзду за кордон з наміром влаштування, тобто виклику, копії паспорту закордонного, будь якого доказу, що вона бувала в Україні протягом часу, коли за дитиною доглядає тато та його батьки дідусь з бабусею протягом часу з 01.09.2023 року по даний час.

На підставі висновку органів опіки та піклування м. Кам`янське щодо недоцільності визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_7 разом з батьком на комісії була присутня відповідач, яка надала пояснення що вона 21.12.2023 року повернулася із заробітків, а дитину залишила батькові за домовленістю з ним, а не з бабусею.

Тобто за наданими поясненнями ОСОБА_2 є дві версії одна для органів опіки та піклування про те що вона домовилася з батьком, що дитина буде проживати разом з ним тимчасово поки вона буде на заробітках, а інша для суду, що вона домовилася із бабусею мамою ОСОБА_1 , які до речі проживають разом. А насправді ОСОБА_2 не виїжджала за кордон взагалі і весь час перебувала в межах Дніпропетровської області. Інформації щодо виїзду за кордон не відповідає дійсності так як у висновку орган опіки та піклування про кордон не має жодного слова.

Дана інформація підтверджується відповіддю органів опіки та піклування на адвокатський запит від 21.02.2024 року щодо питань на яких відомостях ґрунтується висновок про недоцільність визначення місця проживання дитини разом з батьком. Так як комісія з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті міської ради є консультативно-дорадчим органом, яка колегіально голосує та приймає рішення. Суд може не погодитися з висновком органом опіки та піклування, якщо це суперечить інтересам дитини.

Враховуючи вище викладене, на думку відповідача за сустрічним позовом, є лише один висновок, ОСОБА_2 намагається виправдати поважну причину того, чому дитина залишилася без її належної опіки, приховуючи при цьому свої дійсні інтереси щодо можливості за рахунок повного догляду за її сином батьками відповідача влаштовувати своє життя, не обтяжуючи себе обов`язками щодо забезпечення дитини житлом, матеріальним забезпеченням та гідним вихованням, як цього потребує дитина відповідноговіку.

ОСОБА_2 в своєму зустрічному позові, окрім не підтверджених фактів щодо невиконання позивачем своїх обов`язків як чоловіка, батька щодо матеріального забезпечення, на нібито його невиправдану агресивну поведінку, зловживання алкогольними та наркотичними засобами, що взагалі є неприпустимим щодо ОСОБА_1 .

Дійсно у 2017 році позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності які зазначені в рішенні суду, але розгляд справи було розглянуто без його участі та висновки здійсненні на підставі висновків медичного огляду та встановлення алкогольного або наркотичного чи іншого сп`яніння. Дана обставина не може бути прийнята як підтвердження того, що ОСОБА_1 є алкоголіком або наркоманом, тобто людиною яка систематично зловживає якісь речовини та є від них залежною.

ОСОБА_1 було надано запит на наявність судимості та отримано Витяг з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявної судимості» в якому зазначено, що станом на 08.07.2024 року не знятої або непогашеної судимості він не має.

Позивач проходив неодноразово медичний огляд при прийому на роботу, після отримання відзиву додатково звернувся до Міської лікарні №1 міста Кам`янського з метою проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин, при якому не було виявлено будь-яких розладів та вживання наркотичних, алкогольних чи інших речовин.

ОСОБА_1 працює офіційно, в матеріалах справи є копія трудової книжки, є характеристика з місця роботи, акти з місця проживання де не має жодного факту, який би підтвердив ті обставини, на які посилається ОСОБА_2 .

Висновок такий, що ОСОБА_2 будує свій захист лише на припущеннях та поясненнях, які не підтверджуються жодним доказом того, що батько має погану репутацію, має нестабільну агресивну поведінку, вживає шкідливі речовини і на підставі цього не має права піклуватися про свого сина навіть не зважаючи на те, що вона сама залишила його батькові і протягом 2016-2023 рр. вони були однією сім`єю.

Єдина підстава звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з ним є те, що ОСОБА_2 не відкликала виконавчий лист з державної виконавчої служби щодо примусового стягнення аліментів з ОСОБА_1 і не повертає ці гроші батькові, не витрачає аліменти на дитину, що в свою чергу порушує права дитини.

20.11.2024 року від представника позивача ОСОБА_4 надійшла уточнена зустрічна позовна заява, в якій не змінюється предмет спору. Змінено місце проживання позивачки ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , тому просить визначити місце проживання дитини за вказаною адресою.

Від представника відповідача ОСОБА_6 надійшов відзив на уточнену зустрічну позовну заяву щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, в якому ОСОБА_1 вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Обставини, на які посилається ОСОБА_2 не відповідають дійсності.

ОСОБА_2 в своєму уточненому зустрічному позові вказала про те, що дідусь і бабуся, тобто батьки ОСОБА_1 склали заповіт на онука ОСОБА_8 , але заповіт не є доказом проживання її з дитиною разом. Але може мати інше розуміння зацікавленості ОСОБА_2 в будь-який спосіб створити враження намагання відновити стосунки з дитиною, окрім того створити конфліктні ситуації між ОСОБА_1 та його батьками, що уже позитивно буде впливати на її користь.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я ті інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків, відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною, можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Саме лише висловлене дитиною бажання проживати з батьком не може бути безумовною підставою для відповідного визначення місця проживання, оскільки при вирішенні спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові своїх батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та у сукупності.

ОСОБА_1 вважає, що необхідно відмовити в задоволенні уточненого зустрічного позову, так як ОСОБА_2 не має щирого бажання виховувати дитину, не має можливості забезпечити дитину усім необхідним для його життєвих потреб, не має роботи, не має матеріального забезпечення, втратила тісний емоційний зв`язок з дитиною, не цікавиться його життям, інтересами.

29 жовтня 2025 року від представника позивача за первісним позовом надійшли додаткові пояснення про визначення місця проживання дитини ОСОБА_8 та припинення стягнення аліментів. Дитина з 01.09.2023 року проживала з батьком до червня 2025 року. З червня мати забрала дитину до себе і син на даний час мешкає з нею. В яких умовах проживає дитина інформація відсутня. Щодо характеристик матері, її можливості забезпечувати дитину матеріально інформація відсутня. 29.09.2025 року представником ОСОБА_2 було подано додаткові докази, але серед них не має жодного документа в підтвердження можливості самостійно забезпечити свою дитину. Були надані характеристики на її нового чоловіка, з яким вони одружилися у січні 2025 року, документи на його приватну власність на житловий будинок, в якому вони проживають. Довідки про його доходи, акт про проживання дитини разом з матір`ю, який не відповідає строку фактичного проживання дитини за даною адресою із матір`ю.

Відповідачкою не надано жодного доказу, який би підтвердив факт її матеріальної спроможності забезпечувати дитину, наявності умов для спільного проживання дитини разом з матір`ю, відсутності характеристик на матір щодо її соціального життя та поведінки. Відносно ОСОБА_2 є рішення суду щодо позбавлення її батьківських прав відносно іншої дитини, що в свою чергу ставить під сумнів її наявне бажання виконувати свої батьківські обов`язки щодо виховання та забезпечення дитини.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_9 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити первісний позов, у зустрічному відмовити з підстав, викладених у відзиві.

Представник відповідачки ОСОБА_10 та відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримали зустрічний позов та просили його задовольнити, а у первісному відмовити, відповідачка пояснила, що дійсно була позбавлена батьківських прав щодо старшого сина від попереднього шлюбу, оскільки на той час це відповідало інтересам дитини, тому вона визнала позов, син за протиправну поведінку

Представник третьої особи Служби у справах дітей Кам`янської міської ради до суду не з`явився, надав клопотання про розгляд справи без його участі, розглянути справу з рахуванням висновку та інтересів дитини.

Суд, взявши до уваги позицію позивача, відповідача, вивчивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання, припинення стягнення аліментів не підлягають задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю , слід задовольнити, з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 06 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб Красногвардійським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (арк.с.13). Від шлюбу народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком якого є позивач ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (арк.с.14).

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 07 листопада 2023 року шлюб розірвано (арк.с.15-16).

Висновком Кам`янської міської ради від 19.01.2024 року враховуючи інтереси малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_8 разом з батьком гр. ОСОБА_1 недоцільно (арк.с.35-36).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.12.2016 року присуджено стягувати аліменти з ОСОБА_1 у розмірі частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до досягненням ним віку повноліття (арк.с.83-85).

ОСОБА_2 орендувала квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , в якій разом мешкає її син ОСОБА_3 , що підтверджується договором оренди квартири від 14.06.2024 року (арк.с.88-89). Станом на час розгляду справи мешкає разом із сином та чоловіком за адресою АДРЕСА_1 (арк.с.156).

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2017 року позивача за первісним позовом ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 10 200 грн. з позбавленням права керування транспортним засобом на 1 рік (арк.с.94).

Згідно довідки про проходження попреднього, періодичного та позачергового психіатричного оглядів, в тому числі на предмет вживання психоактивних речовин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в міській лікарні №1, не було виявлено будь-яких розладів та вживання наркотичних, алкогольних чи інших речовин. (арк.с.117).

Однак зазначена довідка жодним чином не спростовує факту притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КупАП.

Частиною 1 ст.161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов`язку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально її забезпечувати.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

У відповідності з ч. 4, 5 ст. 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків Постанова Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі № 712/11527/17 (провадження № 61-18882св19).

Верховним Судом у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18),від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19) послідовно і незмінно викладається правовий висновок про те, що малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. На поважність причин непроживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Зазначена правова позиція раніше існувала у практиці Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Частиною третьою статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 1 Закону України «Про охорону дитинства» визначає контакт з дитиною як реалізацію матір`ю, батьком, іншими членами сім`ї та родичами, у тому числі тими, з якими дитина не проживає, права на спілкування з дитиною, побачення зазначених осіб з дитиною, а також надання їм інформації про дитину або дитині про таких осіб, якщо це не суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

При визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним.

Існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, щодо підтримки ідеї про те, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 623/349/19 (провадження № 61-4654св21) вказано, що «рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - права батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюбні відносини, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку».

Згідно декількох висновків органу опіки та піклування доцільним є визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, ОСОБА_2 , одночасно визначення місця проживання дитини разом з батьком, ОСОБА_1 , є недоцільним.

Станом на час розгляду справи малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , мешкає разом із з матір`ю, ОСОБА_2 , вона уклала шлюб з ОСОБА_11 17.01.2025 року, він працює та має позитивні характеристики з місця роботи та проживання, має стабільний дохід, житлом родина забезпечена (арк.с.221-236).

Суд враховує, що позивачем за первісним позовом не надано достатніх та достовірних доказів того, що саме він як батько, а не його батьки, виконував на постійній основі обов`язки з виховання дитини за час відсутності ОСОБА_2 . Матеріально утримувати дитину, а також брати участь у вихованні сина, є обов`язком обох батьків, в інтересах дитини між батьками має існувати домовленість з приводу спілкування та участі у вихованні того з батьків, окремо від якого дитина проживає. На час судового розгляду дитина достатньо тривалий час проживає разом з матір`ю, відсутні будь-які обставини, котрі б свідчили, що зміна місця проживання дитини відповідала б інтересам самої дитини. Відповідно відсутні і підстави для задоволення позовних вимог в частині припинення стягнення аліментів з батька.

Таким чином, суд приймає до уваги ту обставину, що дитина наразі постійно проживає з позивачкою за зустрічним позовом, відповідач не оспорює цього факту, висновок органу опіки та піклування не суперечить доцільності такого проживання, тому суд, в інтересах малолітньої дитини вважає необхідним задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом повністю, у задоволенні вимог за первісним відмовити.

Судові витрати з урахуванням обставин справи у вигляді судового збору суд вважає необхідним віднести на рахунок сторін, керуючись ст. ст. 11-13, 141-142 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 141, 157, 159, 160, 161 Сімейного кодексу України, ст. ст. 10-13, 141, 142, 258-259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з матір`ю задовольнити,

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з матір`ю, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 .

У задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини з батьком, припинення стягнення аліментів, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності до абз. 2 ч. 1 ст. 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до ч.5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 26.12.2025 р.

Головуючий суддя Погребняк Т.Ю.