ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року

м. Київ

Справа № 464/744/22

Провадження № 61-1168св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Миколіва Андрія Михайловича на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 січня 2024 року в складі судді Дулебка Н. І. та постанову Львівського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року в складі колегії суддів Крайник Н. П., Левика Я. А., Мікуш Ю. Р.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Виконавчого комітету Львівської міської ради, Житлово-будівельного кооперативу № 172, третя особа - ОСОБА_3 , про визнання недійсним рішення загальних зборів житлово-будівельного кооперативу, визнання особи такою, що не набула права, та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовної заяви

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому зазначив, що він є співвласником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 квітня 2019 року (справа № 464/5526/18), співвласником іншої 1/2 частки є дружина - ОСОБА_3 .

Його право власності на вказане майно оспорюється, заперечується та не визнається ОСОБА_2 з посиланням на рішення суду в справі № 2-486/11, яким встановлено, що останній вніс пайовий внесок за вищевказану квартиру в розмірі 8 820 крб та є членом Житлово-будівельного кооперативу № 172 (далі - ЖБК № 172) на підставі рішення загальних зборів членів від 21 лютого 1992 року.

Вважав, що відсутні законні підстави набуття відповідачем членства в ЖБК №172, сплати ним пайових внесків та визнання ОСОБА_2 таким, що має право на його майно. Пайовий вклад у квартиру не відповідає повній вартості в розмірі 9 309 крб, після смерті ОСОБА_4 її син ОСОБА_2 у встановленому порядку не успадкував паєнагромадження, спірна квартира не надавалася йому в користування. Висновком судової технічної експертизи друкарських форм в кримінальній справі доведено, що вилучений в ході обшуку в ОСОБА_2 протокол від 21 лютого 1992 року № 16 є підробленим, тому рішення про прийняття ОСОБА_2 у члени ЖБК № 172 позивач вважає недійсним.

Просив визнати недійсним рішення загальних зборів ЖБК № 172, оформлене протоколом від 21 лютого 1992 року № 16; визнати ОСОБА_2 таким, що не прийнятий до ЖБК № 172 та не набув статусу члена ЖБК № 172 на АДРЕСА_2 , і, як наслідок, таким, що не набув майнових прав на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

04 січня 2024 року рішенням Сихівського районного суду м. Львова в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

10 грудня 2024 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 січня 2024 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовані тим, що відсутні підстави для визнання недійсним рішення загальних зборів ЖБК № 172, оформленого протоколом від 21 лютого 1992 року № 16, оскільки матір відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на законних підставах набула членство в ЖБК № 172 і саме за її заявою та заявою відповідача останній рішенням загальних зборів ЖБК № 172 від 21 лютого 1992 року прийнятий до кооперативу з передачею належного його матері паю із зобов`язанням погашення ним залишку цього паю, що встановлено судовими рішеннями в справах № 464/3901/21, № 2-486/11 та № 464/1273/15-ц. Безпідставним є покликання позивача на висновок судової технічної експертизи друкарських форм за матеріалами кримінального провадження з огляду на те, що вказане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

22 січня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Миколів А. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 січня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові висновки, викладені в постановах:

- Верховного Суду від 11 серпня 2020 року в справі № 225/1649/17, від 23 серпня 2023 року в справі № 707/1319/22, про те, що якщо суд зробить висновок, що обставини спору протилежні чи колізійні визначеним під час слухання іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи, то справу слід вирішити відповідно до тих обставин, які безпосередньо встановлені судом, котрий її розглядає. Сторона у справі може заперечувати преюдиціальні факти належними та допустимим доказами й суд повинен ці заперечення розглядати й оцінювати;

- Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16, Верховного Суду від 21 грудня 2023 року в справі № 521/8304/16-ц, про те, що Верховний Суд є судом права, а не факту, тому з огляду на вимоги процесуального закону не здійснює переоцінку доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Заявник вказує, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про призначення судово-технічної та судово-почеркознавчої експертизи для встановлення тієї обставини, що відповідача в члени ЖБК № 172 ніколи не приймали.

Доводи інших учасників справи

Відзивів на касаційну скаргу не надходило.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У справі № 2-486/11 розглядався позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ЖБК № 172, Львівська міська рада, про визнання права власності на квартиру та зобов`язання реєстрації такого права; позов ОСОБА_2 до ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Загвойська Н. Г., ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ЖБК № 172, про визнання недійсним договору купівлі-продажу і витребування квартири із чужого незаконного володіння; позов ОСОБА_8 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», треті особи: ЖБК № 172, Орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про зобов`язання виконати вимоги договору купівлі-продажу, визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та виселення, визнання законним власником квартири та вселення, зобов`язання зняти з реєстрації; позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ЖБК № 172 про визнання протиправними та нечинними рішення загальних зборів.

У справі № 2-486/11 встановлено, що ОСОБА_9 був членом ЖБК № 172. Разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 у 1985 році заселився в кооперативну квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордеру від 13 серпня 1985 року № 15538, виданого на нього та ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, після його смерті відкрилася спадщина на паєнагромадження в ЖБК № 172 у розмірі 3 290 крб. Спадкоємцями першої черги за законом були його мати ОСОБА_4 та малолітній син ОСОБА_5 , кожному із них видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частку внесеного паю (01 квітня 1986 року та 25 березня 1986 року відповідно).

05 липня 2007 року рішенням Сихівського районного суду м. Львова задоволено позов ОСОБА_5 до ЛОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язано ЛОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати за ним право власності на вказану квартиру.

17 липня 2007 року ОСОБА_5 на підставі судового рішення зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру. 02 серпня 2007 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу продав спірну квартиру ОСОБА_8 , яка зареєструвала право власності на квартиру за собою.

13 серпня 2007 року ухвалою Сихівського районного суду м. Львова рішення Сихівського районного суду від 05 липня 2007 року за заявою ОСОБА_2 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами скасовано.

19 лютого 2008 року рішенням Сихівського районного суду м. Львова в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру відмовлено за безпідставністю позовних вимог та зобов`язано ЛОКП «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» анулювати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_5 17 липня 2007.

22 травня 2008 року ухвалою Апеляційного суду Львівської області рішення Сихівського районного суду м. Львова від 19 лютого 2008 року за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та третьої особи ОСОБА_8 скасовано з направленням справи на новий розгляд.Зокрема, однією з підстав скасування була та обставина, що на час дії заочного рішення Сихівського районного суду м. Львова від 05 липня 2007 року за ОСОБА_5 17 липня 2007 року було зареєстровано право власності на квартиру, відчужено цю квартиру ОСОБА_8 відповідно до договору купівлі-продажу від 02 серпня 2007 року, яка 06 серпня 2007 року зареєструвала право власності на спірну квартиру, однак її не було залучено до участі в розгляді справи.

22 березня 2013 року рішенням Сихівського районного суду м. Львова в справі № 2-486/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 03 листопада 2014 року та постановою Верховного Суду від 15 серпня 2018 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», треті особи: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ЖБК № 172, Львівська міська рада, про визнання права власності на квартиру та зобов`язання реєстрації такого права; позов ОСОБА_2 до ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Загвойська Н. І., ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», ЖБК № 172, про визнання недійсним договору купівлі-продажу задоволено частково, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 02 серпня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8 ; відмовлено в позові про витребування квартири АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_5 та ОСОБА_8 ; відмовлено в позові ОСОБА_8 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», треті особи: Житлово-будівельний кооператив №172, орган опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, про зобов`язання виконати вимоги договору купівлі-продажу, визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та виселення, визнання законним власником квартири та вселення, зобов`язання зняти з реєстрації.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 у справі №2-486/11 суди вказали, що 27 грудня 1985 року ОСОБА_4 прийнята до ЖБК № 172 як член сім`ї померлого сина ОСОБА_9 на підставі рішення загальних зборів ЖБК № 172, затвердженого рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 24 квітня 1986 року, за нею закріплено спірну квартиру та 06 травня 1986 року їй видано ордер.

За результатами розгляду заяви ОСОБА_4 про передачу паю і квартири її сину - ОСОБА_2 , рішенням загальних зборів ЖБК № 172 від 21 лютого 1992 року ОСОБА_2 прийнято в члени кооперативу, закріплено за ним квартиру АДРЕСА_1 , передано весь пай, який належав матері ОСОБА_4 як члену кооперативу.

У справі № 2-486/11 встановлено, що ОСОБА_2 є членом кооперативу та повністю вніс пайовий внесок за вказану квартиру в жовтні 1992 року в розмірі 8 220 крб, що підтверджується довідками ЖБК № 172 від 08 серпня 2007 року № 41 та від 29 жовтня 2014 року № 13.

Встановивши, що відповідно до вимог частини першої статті 15 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ОСОБА_2 набув право власності на спірну квартиру, суди задовольнили позовну вимогу ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, укладеного 02 серпня 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 .

Водночас 31 січня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І. О. та зареєстрований у реєстрі за № 119.

24 квітня 2019 року рішенням Сихівського районного суду м. Львова, яке не оскаржувалось та набрало законної сили, в цивільній справі № 464/5526/18, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 задоволено: визнано житлову квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; визнано за ОСОБА_1 про право власності на 1/2 частку житлової квартири, що була придбана 31 січня 2014 року та знаходиться за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 листопада 2019 року власником 1/2 частки спірної квартири є ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 14).

29 листопада 2019 року рішенням Сихівського районного суду м. Львова, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 23 березня 2021 року та постановою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року (справа №464/1273/15-ц), позов ОСОБА_2 , ОСОБА_6 задоволено частково: визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 31 січня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 ; відмовлено у застосуванні наслідків недійсності договору.

Рішення судів у справі № 464/1273/15-ц мотивовані тим, що ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , укладаючи договір купівлі-продажу спірної квартири, були обізнані про наявність спору про право власності на таку квартиру в справі № 2-486/11, а також, що в спірній квартирі проживають інші особи, які є позивачами в справі, тому мали передбачити негативні наслідки для себе у випадку можливого виконання судового рішення. Також суди врахували, що в справі № 2-486/11 встановлено факт набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру.

Крім того встановлено, що в травні 2021 року ОСОБА_2 звертався до Сихівського районного суду м. Львова з позовною заявою про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , зареєстрованих за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також визнання за ОСОБА_2 права власності на вищевказану квартиру.

13 вересня 2023 року постановою Верховного Суду в справі № 464/3901/21 скасовано рішення Сихівського районного суду м. Львова від 27 липня 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 26 січня 2023 року в частині вирішення позову про витребування 1/2 частини квартири у ОСОБА_3 , ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволено. Витребувано від ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

У своїй постанові Верховний Суд зазначив, що судами в справах № 2-486/11 та №464/1273/15-ц встановлено, що ОСОБА_2 набув права власності на спірну квартиру та що обставини набуття права власності ОСОБА_2 на квартиру належали до предмета доказування, досліджувалися судами у вказаних справах та були установлені судовими рішеннями, у зв`язку з чим висновки судів попередніх інстанцій про те, що висновки в справах № 2-486/11 та № 464/1273/15-ц про набуття позивачем права власності, не є обставиною справи, а є висновком, і спір про визнання права власності за позивачем не вирішувався, помилкові.

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Згідно з пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

За положеннями статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

За умовами положень частини другої статті 145 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, якщо член житлово-будівельного кооперативу виключений з кооперативу (крім випадків, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 7 статті 147), помер або вибув з нього з інших причин чи переселився в іншу квартиру в будинку того ж кооперативу, члени його сім`ї, які проживали разом з ним, зберігають право користування жилим приміщенням за умови вступу до кооперативу одного з них. Член сім`ї, який виявив бажання вступити до кооперативу замість попереднього члена кооперативу, має перевагу перед іншими особами. Дружині члена кооперативу, що має право на частину паєнагромадження, надається перевага на вступ до кооперативу перед іншими членами сім`ї. При відсутності дружини, що має право на частину паєнагромадження, а також при відмові її від вступу до кооперативу така перевага надається спадкоємцям члена кооперативу, які проживали разом з ним.

Громадяни, яких включено до затвердженого виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів списку осіб, що вступають до організовуваного житлово-будівельного кооперативу, вважаються членами цього кооперативу з дня реєстрації статуту, а громадяни, яких прийнято до діючого житлово-будівельного кооперативу, - з дня затвердження виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів рішення загальних зборів членів кооперативу про прийом до кооперативу (частина шоста статті 137 ЖК України).

Заселення квартир у будинку житлово-будівельного кооперативу провадиться за ордерами, що видаються виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Відмову у видачі ордера може бути оскаржено в судовому порядку (частина друга статті 141 ЖК України).

Відповідно до вимог частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року в справі № 320/4938/17 висновано, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Аналогічний правовий висновок Верховний Суд виклав у постановах від 25 червня 2025 року в справі № 303/3150/22, від 26 січня 2022 року в справі № 522/4958/16-ц та ін.

Преюдиційне значення в справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року в справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18), від 20 квітня 2022 року в справі № 910/2615/18 (провадження № 12-75гс21)).

У справі № 2-486/11 встановлено, що ОСОБА_2 є членом кооперативу та повністю вніс пайовий внесок за вказану квартиру в жовтні 1992 року в розмірі 8 220 крб, що підтверджується довідками ЖБК № 172 від 08 серпня 2007 року № 41 та від 29 жовтня 2014 року № 13. Оскільки відповідно до вимог частини першої статті 15 Закону України «Про власність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ОСОБА_2 набув право власності на спірну квартиру, тому договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 02 серпня 2007 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 , визнано недійсним.

У справі № 464/3901/21 Верховний Суд також встановив, що ОСОБА_2 набув права власності на спірну квартиру та що обставини набуття права власності ОСОБА_2 на квартиру належали до предмета доказування, досліджувалися судами в справах № 2-486/11, № 464/1273/15-ц та були установлені судовими рішеннями, у зв`язку з чим висновки судів попередніх інстанцій про те, що висновки у справах № 2-486/11 та № 464/1273/15-ц про набуття позивачем права власності, не є обставиною справи, а є висновком, і спір про визнання права власності за позивачем не вирішувався, помилкові.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у справі, що переглядається, суди першої та апеляційної інстанції обґрунтовано керувалися тим, що відсутні підстави для визнання недійсним рішення загальних зборів ЖБК № 172, оформленого протоколом від 21 лютого 1992 року № 16, оскільки матір відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на законних підставах набула членство в ЖБК № 172 і саме за її заявою та заявою відповідача останній рішенням загальних зборів ЖБК № 172 від 21 лютого 1992 року прийнятий у ЖБК з передачею належного його матері паю під зобов`язання щодо погашення ним залишку цього паю.

Безпідставним є покликання сторони позивача на висновок № 5990 судової технічної експертизи друкарських форм від 02 березня 2017 року за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003268 від 12 грудня 2014 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частинами першою, четвертою статті 358 Кримінального кодексу України, як на підставу для визнання відповідача таким, що не набув членства в ЖБК № 172, та визнання недійсним рішення загальних зборів ЖБК №172, оформленого протоколом № 16 від 21 лютого 1992 року, з огляду на те, що вказане кримінальне провадження закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Крім того, висновок № 5990 судової технічної експертизи друкарських форм від 02 березня 2017 року досліджувався під час розгляду заяви ОСОБА_8 про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 року в справі № 2-486/11, в задоволенні якої ухвалою суду від 20 лютого 2019 року, що набрала законної сили, відмовлено.

Доводи позивача про те, що обставини, викладені у довідці ЖБК № 172 від 29 жовтня 2014 року № 13, виданій за підписом голови кооперативу Мисюти Я. Й., щодо членства відповідача ОСОБА_2 у ЖБК № 172, сплату ним пайового внеску та суми паєнагромадження, спростовуються заявою Мисюти Я. Й. , посвідченою приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Чорним І. О. 26 листопада 2014 року та зареєстрованою в реєстрі за № 1527, яка була предметом перевірки і оцінки суду під час розгляду заяви ОСОБА_5 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Сихівського районного суду м. Львова від 22 березня 2013 року в справі № 2-486/11, у задоволенні якої ухвалою суду від 24 березня 2015 року відмовлено.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України в попередній редакції 2004 року, так і статтями 77,78,79, 80, 89,367 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Верховний Суд є судом права, а не факту. Встановлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій як судів факту, в той час як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.

Такі висновки узгоджуються з постановами Великої Палати Верховного суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16, Верховного Суду від 21 грудня 2023 року в справі № 521/8304/16-ц, на які посилається заявник в касаційній сказі.

Доводи касаційної скарги щодо безпідставного відхилення судами попередніх інстанцій клопотань про призначення експертиз Верховний Суд не враховує, оскільки такі клопотання було вирішено у визначеному процесуальним законом порядку із наведенням мотивів і застосуванням норм процесуального права, а сама собою незгода заявників із результатами вирішення питання про призначення експертизи безперечно не вказує на порушення судами норм процесуального права.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що суди не врахували висновків Верховного Суду в перелічених ним постановах, є безпідставним, з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.

Не є подібними обставинам справи, що переглядається, обставини в перелічених в касаційній скарзі справах № 225/1649/17 (про визнання права власності на автомобіль та витребування його з незаконного володіння) та № 707/1319/22 (про стягнення аліментів).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскаржених судових рішеннях, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд керується тим, що в справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів.

Інші доводи касаційної скарги вказаних висновків не спростовують, вони зводяться до власного тлумачення норм права, власної оцінки доказів та незгоди з рішеннями судів попередніх інстанцій по суті спору і спростовуються матеріалами справи.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Миколіва Андрія Михайловича залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 04 січня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 10 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. М. Ситнік В. М. Ігнатенко І. М. Фаловська