Справа № 674/374/24
Провадження № 2/674/41/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 року м.Дунаївці

Дунаєвецький районний суд Хмельницької області у складі:

головуючої судді Шафікової Ю.Е.,

за участю секретаря Проценко Л.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідачки ОСОБА_2

представника відповідачок ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Хмельницької області Бугерко Наталії Антонівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ОСОБА_6 про визнання договору дарування будинку недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав, визнання права власності на частину будинку,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Бугерко Наталії Антонівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_6 , в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог просить суд: визнати недійсним договір дарування від 02.09.2020, посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Бугерко Н.М., згідно якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 та скасувати рішення про державну реєстрацію прав і обтяжень на вказаний будинок на ім`я набувача; визнати за ОСОБА_4 право власності на 12,5% житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних позивач посилається на те, що з 20.09.1988 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з якою проживали сумісно. Вона мала на той час недобудований будинок в АДРЕСА_1 , який розпочала будувати у попередньому шлюбі, але в будинку фактично були збудовані лише стіни, тому його добудовували за спільні кошти. Загальна площа будинку 229,5 кв.м., житлова 73,4 кв.м. На час оформлення правовстановлюючих документів на будинок 17.12.1992 року, готовність будівництва була 75%. Введено в експлуатацію будинок в 1992 році. Згідно технічного паспорта рік побудови будинку 1992, тобто після 4 років спільного проживання. З 2014 року шлюб з відповідачкою розірвано, але продовжували проживати разом.

20.12.2023 позивач отримав з управління ЦНАП повідомлення про те, що знятий з реєстрації даного будинку. Тоді ОСОБА_4 стало відомо, що будинок вже не являється власністю дружини, а належить її дочці ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 02.09.2020. Нотаріус на мала право оформити договір дарування без згоди позивача, оскільки будинок побудовано під час перебування у шлюбі. У позивача немає іншого житла. Позивач змушений звернутись до суду для захисту порушеного права.

Ухвалою судді від 11.03.2024, справу прийнято до провадження та призначено до підготовчого судового засідання.

Ухвалами Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 02.05.2024 та 18.09.2024 за заявою позивача призначено судові будівель-технічні експертизи, які не виконані у зв`язку з відсутністю оплати.

Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 21.01.2025 прийнято заяву позивача про зменшення позовних вимог.

Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 11.02.2025 залучено до справи третю особу.

Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 25.04.2025 залучено до справи перекладача позивачу, оскільки не може надавати пояснення українською мовою.

Ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 27.02.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування відзиву вказала, що 20.09.2020 її мати передала у власність за договором дарування будинок в АДРЕСА_1 який розпочав будувати її батько та дід у 1975 році. Після смерті батька у 1985 році її мати отримала у спадок частину будинку, а частину отримала у власність як його дружина. На той час будинок вже був збудований, але ще не були поштукатурені стіни.

Восени 1985 року після смерті батька, мати та ОСОБА_2 перейшли жити у цей будинок. З цього часу мати на власні кошти та на кошти, які залишились від продажу батьківського автомобіля протягом двох років проводила ремонтні роботи. Тобто, у 1988 році будинок був у житловому стані та в ньому проживали уже три роки, але документів не оформили.

У 1988 році мати вийшла заміж за ОСОБА_4 , але життя не складалось через зловживання позивачем алкоголем та в 2014 році вони розлучились. Рішення передати будинок у власність ОСОБА_2 було особисто матері. Багато коштів у ремонтні роботи будинку вкладала сама ОСОБА_2 та її колишній чоловік. Сам факт перебування у шлюбі у період коли особисте майно чи його вартість істотно збільшились не є підставою для визнання його спільним майном.

Від відповідачки ОСОБА_5 надійшов відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позову. В обгрунтування відзиву вказала, що позивачу було добре відомо, що даний житловий будинок збудував тесть ОСОБА_7 та перший чоловік ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , будинок був готовий згідно документації на 75 %. Після смерті чоловіка ОСОБА_5 продала автомобіль, щоб були кошти на завершення ремонту, і протягом вересня-листопада 1985 р., ОСОБА_5 завершила майже усі капітальні роботи, штукатурні роботи, були побілені стіни, зроблені підлоги, вкладенні вікна та двері, тобто все було зроблено для нормального проживання сім`ї. Цього ж року, восени 1985, ОСОБА_5 з дочками переїхала проживати в даний будинок. Коштів в той час не було для завершення оформлення документів, тому документи оформили аж в 1992 р.

Станом на 20.09.1988 року відповідачка ОСОБА_5 уже три роки проживала з дітьми у спірному житловому будинку. Коли сторони одружились, вони одразу домовились між собою, що даний будинок для дітей (спільних дітей у сторін немає), оскільки позивач був військовим і мав свою особисту однокімнатну квартиру в АДРЕСА_2 , тому ніяких претензій ні у кого не було. Дійсно позивач ОСОБА_4 , проживаючи у спільному шлюбі з ОСОБА_5 з 20.09.1988 по 09.09.2014 рр. своєю працею допомагав у роботах щодо утримання будинку, на подвір`ї, городі, оскільки довгий час проживав у будинку та використовував його, як житлове приміщення. ОСОБА_5 заперечує той факт, що після розірвання шлюбу позивач із нею спільно проживає однією сім`єю, і здійснює за нею догляд.

В позовній заяві та додатках до неї не надано жодних належних доказів того, що за рахунок спільних трудових чи грошових затрат, або його затрат істотно збільшилась вартість спірного домоволодіння. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не дає підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

Від третьої особи ОСОБА_6 надійшли письмові пояснення, у яких вказала, що у спірному будинку проживає та прописана з 2008 року, займає перший поверх, проживає окремо від ОСОБА_9 сім`єю, де самостійно зробила ремонт взагалом на 8000 доларів. ОСОБА_9 крім стін нічого в будинку не робив. В 2020 році у матері стався інсульт, в цей день ОСОБА_9 поїхав, а приїхав через місяць. ОСОБА_6 весь час знаходилась біля мами. ОСОБА_2 дійсно неправдивим шляхом добилась дарування, оскільки мати не була на 100% дієздатною..

Позивач в судовому засіданні надав пояснення російською мовою в присутності перекладача та просив позов задовольнити з підстав, викладених у ньому.

Представник позивача адвокат Алєксєєва М.А. у судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити, вказавши, що частина будинку, добудована під час перебування у шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 є спільною сумісною власністю подружжя, тому без згоди позивача такий будинок не міг бути відчужений за договором дарування.

Відповідачка ОСОБА_2 її представник та представник співвідповідачки ОСОБА_5 адвокат Наталюк Н.М. в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову. Так, ОСОБА_2 надала пояснення, що спірний будинок побудований під час перебування у шлюбі її батьків, а не у шлюбі з ОСОБА_4 , а тому вона отримала його в дар у законний спосіб. ОСОБА_4 не витрачав кошти на добудову будинку, на час укладання шлюбу будинок вже був повністю придатний для проживання.

Відповідачка ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду.

Відповідач приватний нотаріус Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Бугерко Н.М. в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду, в неодноразово поданих заявах розгляд справи просила проводити у свою відсутність.

Третя особа ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду.

Суд, заслухавши учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, вважає що позовні вимоги не підлягають задоволенню з оглядуна наступне.

Відповідачка ОСОБА_2 отримала в дар від своєї матері відповідачки ОСОБА_5 житловий будинок, загальною площею 229, 5 кв.м., житловою площею 73,4 кв.м. розташований за адресою в АДРЕСА_3 , на підставі договору дарування від 02.09.2020, посвідченого приватним нотаріусом Бугерко Н.А. Родинні відносини як матері та доньки підтверджуються копіями свідоцтва про народження, витягами з Державного реєстру актів цивільного стану про одруження.

За змістом договору, означений будинок належав дарувальниці ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Дунаєвецькою державною нотаріальною конторою від 17.12.1992 року, свідоцтва про право на спадщину, виданого Дунаєвецькою державною нотаріальною конторою 17.12.1992 року, акту про закінчення будівництвом та введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням Дунаєвецької міської ради №39 від 26.12.1992 року.

Так, за змістом свідоцтва про право власності від 17.12.1992 року ОСОБА_5 як пережившому подружжю ОСОБА_8 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , належить право власності на частину незакінченого будівництвом житлового будинку (75%) в АДРЕСА_4 , розміром житлової площі 73,4 кв.м, будинок цегляний, критий шифером. Будинок належав померлому на підставі рішення виконавчого комітету Дунаєвецької міської ради від 14.03.1978 року.

Також, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.12.1992 року ОСОБА_5 є спадкоємицею майна свого чоловіка ОСОБА_8 , а саме частини незакінченого будівництвом житлового будинку (75%) в АДРЕСА_4 , розміром житлової площі 73,4 кв.м.

Згідно акту про завершення будівництва та вводу в експлуатацію від 26.12.1992, вказаний будинок загальною площею 229, 5 кв.м., житловою площею 73,4 кв.м. введено в експлуатацію.

За відомостями технічного паспорта, рік побудови спірного будинку 1992.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.09.1988 року до 09.09.2014 року, що підтверджується копіями паспорта позивача та свідоцтвом про розірвання шлюбу.

З наявної в матеріалах справи трудової книжки позивача ОСОБА_4 вбачається, що з 11.03.1988 по 08.09.1993 року був офіційно працевлаштований на різних посадах, зокрема, монтажником, електромонтажником, грузчиком.

Позивач ОСОБА_4 був зареєстрований у спірному будинку в АДРЕСА_4 з 30.10.2013 року по 20.12.2023 року, що підтверджується довідкою про склад сім`ї станом на 02.09.2020 та відповіддю ЦНАП від 20.12.2023.

Документи на газифікацію будинку 1993, 1995, 1999 років до уваги судом не приймається, як неналежні докази, що не стосуються предмету доказування, оскільки спірні правовідносини щодо набуття права власності на будинок виникли раніше до 1992 року.

Допитаний в ході судового розгляду свідок ОСОБА_10 повідомив суду, що дружить з позивачем біля 42 років. ОСОБА_4 у 1988 році одружився, продав свою квартиру та став проживати з дружиною в її будинку, це була недобудова. Просив свідка допомагати з ремонтом, зокрема ОСОБА_11 заливав штукатурку, копали разом траншеї для проведення води, робили на подвір`ї огорожу. По хаті свідок не ходив, будинок був придатний для проживання.

Свідок ОСОБА_12 повідомив суду, що працював разом з позивачем та в 2005-2006 році допомагав ОСОБА_4 робити паркан біля будинку. ОСОБА_4 розповідач свідку, що робив у будинку світло.

При застосуванні норм права до спірних правовідносин судом враховується наступне.

Враховуючи те, що спірний будинок побудований й період з 1978 по 1992 роки, суд вважає необхідним застосувати до даних правовідносин норми Цивільного кодексу УРСР 1963 року, Закону України від 07.02.1991 № 697-XII "Про власність", Кодексу про шлюб та сім`ю від 20.06.1969 № 2006-VII.

Частиною 2 ст. 112 ЦК України 1963 року визначалось, що спільною сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно із частиною першою статті 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України).

Згідно зі ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Аналогічні положення містяться в ЦК України 2003р. та СК України.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 р. №7, суди мають враховувати, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній йому у встановленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

У відповідності з положеннями ст. 48 Закону України «Про власність», Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється судом, арбітражним судом або третейським судом.

Суд враховує, що спірний будинок, в АДРЕСА_4 , було збудовано на 75% у попередньому шлюбі ОСОБА_5 та ОСОБА_8 , який помер у 1985 році. Саме ОСОБА_8 органом місцевого самоврядування надано дозвіл на проведення будівництва житлового будинку ще у 1975 році.

На час укладання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 20.09.1988, загальна площа будинку вже була сталою, та становила 229, 5 кв. м. житлова площа 73,4 кв.м. будинок був критий шифером. Означений будинок був придатний для проживання, що сторонами не заперечувалось, позивач підтвердив, що після укладання шлюбу перейшов проживати до дружини у спірний будинок. На час введення будинку в експлуатацію 26.12.1992 року площа будинку не збільшилась. Саме по собі твердження позивача про покриття штукатуркою стін, укладання підлоги, проведення води, газу, установки паркану не є достатніми обставинами, які підтверджують факт набуття спільної сумісної власності на 25% частин будинку як подружжя. Позивачем не подано доказів на підтвердження часу проведення вище перелічених робіт за період саме з 20.09.1988 (дати укладання шлюбу) по 26.12.1992 року (дати введення в експлуатацію будинку).

Разом з цим, з пояснень відповідачки ОСОБА_2 після смерті її батька ОСОБА_8 у 1985 році, продовжували проводитись ремонтні роботи у будинку та 1988 році він був у житловому стані та в ньому вже проживали мати та її доньки.

Отже, за таких обставин, хоча прийнятття в експлуатацію спірного будинку 26.12.1992 року відбулось під час перебування у зареєстрованому шлюбі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , відсутні підстави вважати, що 25 % даного нерухомого майна збудовано саме за період з 20.09.1988 по 26.12.1992. Достатніх та достовірних доказів на підтвердження таких обставин матеріали справи не містять. Рішення суду не може грунтуватись на припущеннях. Отже, будинок, розташований в АДРЕСА_4 на дату його відчуження за договором дарування належав на праві приватної власності ОСОБА_5 та не відносився до спільної сумісної власності подружжя, тому підстави для визнання права власності на 12,5% будинку за позивачем відсутні.

Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору дарування та скасування рішення про державну реєстрацію.

Згідно з вимогами ст. ст. 203, 204 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Нормами ст. 215 ЦК України врегульовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно п.4.2. Глави І Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій від 22.02.2012 № 296/5 (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) при посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо документ, що посвідчує право власності, оформлений на ім`я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. 4.3. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Правочин щодо розпорядження майном може бути посвідчений нотаріусом без згоди другого з подружжя у разі, якщо з документа, що посвідчує право власності, договору, укладеного між подружжям, акта цивільного стану про укладення шлюбу та інших документів випливає, що зазначене майно є особистою приватною власністю одного з подружжя, тобто набуте до реєстрації шлюбу, за час шлюбу, але на умовах, передбачених шлюбним або іншим договором, укладеним між подружжям, за договором дарування, або в порядку спадкування, або за кошти, які належали їй (йому) особисто, тощо .

Зважаючи на те, що на дату укладання договору дарування від 02.09.2020, посвідченого приватним нотаріусом Бугерко Н.М., згідно якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок в АДРЕСА_3 , дарувальниця була одноосібною власницею такого майна, сторони не порушили вимог чинного законодавства. Це унеможливлює визнання такого договору недійсним та скасування державної реєстрації права власності на будинок за ОСОБА_2 , отже позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають.

У ч. 1ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

При цьому, захист цивільних прав - це не що інше, як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно положень ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу.

Статтями 76-82 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги

При цьому, ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі та застосуванні норм права до спірних правовідносин суд застосовує висновки Верхового Суду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Такий висновок викладено у Постанові ВП ВС від 21.06.2023 у справі №№ 916/3027/21.

З врахуванням викладеного вище, виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень законодавства України та матеріалів справи, з врахуванням стандарту більшої переконливості та вірогідності доказів, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір залишається за позивачем у зв`язку з відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 12,13 263-265,268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише скорочене рішення (вступну та резолютивну частини) або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідачі:

ОСОБА_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

ОСОБА_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ;

Приватний нотаріус Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Хмельницької області Бугерко Наталія Антонівна, місцезнаходження робочого місця: м.Дунаївці вул. Красінських,15, Кам`янець-Подільського району Хмельницької області;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Повне судове рішення складено 23 грудня 2025 року.

Суддя Ю. Е. Шафікова