Номер провадження: 22-ц/813/1949/25
Справа № 523/9707/24
Головуючий у першій інстанції Далеко К. О.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Коновалової В.А., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 17 червня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу за договором позики,

встановив:

У червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним вище позовом, у якому просив:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за Договором позики від 23.06.2023 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., та зареєстрованим в реєстрі за №3090 в сумі 70 000 доларів США та проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 747,94 доларів США та судовий збір.

Разом із позовною заявою, позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просив: накласти арешт на об`єкти нерухомого майна, які належать на праві власності ОСОБА_1 , а саме:

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:2583, площею 0,0353 га. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 227;

земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:2585, площею 0,0322 га. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 227;

- земельну ділянку, кадастровий номер :13:009:0241, площею 0,0308 га. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 231;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:2379, площею 0,0484 га. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 227;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:3517, площею 0,016 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:3516, площею 0,016 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:3513, площею 0,0298 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:3507, площею 0,0342 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:009:0562, площею 0,05 га, розташовану за адресою: Київська обл., Васильківський р-н, с.Іванковичі. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:009:0183, площею 0,1га, розташовану за адресою: Київська обл., Васильківський р-н, с. Іванковичі. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214;

- земельну ділянку, кадастровий номер :04:001:0020, площею 0,25га, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 239;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:1853, площею 0,0364га, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 червня 2024 року вказану вище заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, належне на праві власності ОСОБА_1 , у межах суми предмета позову 70 000 доларів США, а саме на:

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:2583, площею 0,0353 га. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 227;

земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:2585, площею 0,0322 га. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 227;

- земельну ділянку, кадастровий номер :13:009:0241, площею 0,0308 га. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 231;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:2379, площею 0,0484 га. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 227;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:3517, площею 0,016 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:3516, площею 0,016 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:3513, площею 0,0298 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:3507, площею 0,0342 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 237;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:009:0562, площею 0,05 га, розташовану за адресою: Київська обл., Васильківський р-н, с.Іванковичі. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:009:0183, площею 0,1га, розташовану за адресою: Київська обл., Васильківський р-н, с. Іванковичі. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 214;

- земельну ділянку, кадастровий номер :04:001:0020, площею 0,25га, розташовану за адресою: АДРЕСА_5 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 239;

- земельну ділянку, кадастровий номер :01:002:1853, площею 0,0364га, розташовану за адресою: АДРЕСА_6 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на не співмірність вжитих судом першої інстанції заходів забезпечення позову, відсутність ризиків такого забезпечення та те, що позивач ОСОБА_1 , вже звертався до суду із позовом і таким же предметом, просить скасувати ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 17 червня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Скаржник також заперечує проти заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, зауважуючи про недотримання самим позивачем умов договору позики, про стягання боргу за яким з ОСОБА_2 він заявляє у цій справі. Крім того, частина земельних ділянок про накладення арешту на які просить позивач відчужена третім особам за попередніми договорами купівлі-продажу.

Учасники справи, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи у судове засідання не з`явились, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи до суду не подавали, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду у межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд виходив того, що ОСОБА_1 вчиняються дій з відчуження належного йому на праві власності майна, що свідчить про обґрунтованість заявлених позивачем ризиків. Також суд врахував розмір заявлених позовних вимог та наклав арешт на належне відповідачу майно у межах ціни позову.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду про задоволення вказаної вище заяви позивача, шляхом накладення арешт на зазначене нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , з огляду на таке.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; належність майна відповідачу на праві власності.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати, наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Так, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Договором позики від 23.06.2023 року в сумі 70 000 доларів США та процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 747,94 доларів США.

При цьому, у порядку забезпечення позову просив накласти та накласти арешт на земельні ділянки відповідача, посилаючись на те, що невжиття заходів може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, зважаючи на вчинення ОСОБА_1 дій щодо відчуження належного йому на праві власності майна, так за період з 23 січня 2024 року по 22 травня 2024 року ОСОБА_1 відчужив загалом 12 об`єктів нерухомості, продавши всі раніше належні йому житлові квартири, 1 нежитлове приміщення та 3 земельні ділянки. Вказані дій відповідача можуть унеможливити виконання рішення суду у примусовому порядку.

Статтею 124 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей 2, 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі "Пантелеєнко проти України" зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Н. проти Нідерландів", ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи "Каіч та інші проти Хорватії" (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Водночас, колегія суддів, враховує, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Так за обставинами цієї справи убачається вчинення відповідачем ОСОБА_3 з 23.01.2024 року дій з відчуження належного йому на праві власності майна.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на посилання скаржника ОСОБА_1 на те, що щодо земельних ділянок кадастровими номерами :01:002:3517, :01:002:3516, :01:002:3513, :01:002:3507 ним укладено попередні договори купівлі-продажу, що додатково підтверджує обґрунтованість заявлених ОСОБА_2 ризиків.

При цьому, апеляційний суд відхиляє посилання скаржника на вказані попередні договори, як на підставу того, що накладення арешту на вказані земельні ділянки зачіпатиме права та інтереси осіб, які не є учасниками цієї справи, оскільки попередній договір визначає умови, на яких сторони зобов`язуються в певний строк укласти основний договір, тобто, за попереднім договором виникає лише двостороннє зобов`язання сторін укласти основний договір у майбутньому, позаяк, укладенням попереднього договору лише обумовлюються наступні дії його сторін, а не відбувається фактичне вибуття із власності продавця предмету продажу, а покупець не набуває право власності на це майно з укладенням попереднього договору.

Аналогічні висновки вкладені у постановах Верховного Суду від 22.05.2019 року у справі № 344/8030/16-ц, від 12.03.2025 року у справі № 752/5900/21.

З огляду на наведене, з урахуванням співмірності заходів забезпечення позову з позовними вимогами, що заявлені позивачем та змісту викладених ним обставин колегія суддів доходить висновку про необхідність вжиття заходів забезпечення вказаного вище позову, оскільки між сторонами виник спір щодо повернення відповідачем заборгованості за Договором позики від 23.06.2023 року у сумі 70 747,94 дол. США, яка у порушення взятих на себе зобов`язань, за твердженнями позивача, на день звернення до суду з цим позовом ОСОБА_1 не повернув, то невжиття заходів забезпечення позову, може утруднити чи зробити неможливим примусове виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Щодо викладених у апеляційній скарзі заперечень проти доводів та вимог позовної заяви, апеляційній суд звертає увагу скаржника на те, що відповідно до сталої практики Верховного Суду при вирішенні питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду відповідного спору та не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову (постанова Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 910/4013/18 (пункт 25), від 14 серпня 2019 року у справі №640/462/19 (пункт 30), від 02 березня 2020 року у справі №911/2034/16 (пункт 4.12), від 17 вересня 2021 року у справі №910/3547/21 (пункт 8.6), від 17 січня 2022 року у справі №640/20750/21 (пункт 25)).

Водночас, з огляду на предмет позову, колегія суддів щодо відповідності виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, заявленим ним позовним вимогам, зауважує про таке.

Так, предметом позову ОСОБА_2 є стягнення заборгованості за Договором позики від 23.06.2023 року у сумі 70 747,94 дол. США, проте у поданій до суду заяві про забезпечення цього позову, позивач також просить, накласти арешт на конкретні земельні ділянки, що на праві власності належать ОСОБА_1 , однак не є предметом вказаного позову.

Отже вказане вище нерухоме майно, що належить відповідачу не стосується предмету позову.

Відповідно до роз`яснень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір і існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог щодо розумності, обґрунтованості, адекватності, збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позову, колегія суддів вважає за доцільне задовольнити частково заяву ОСОБА_2 та накласти арешт на майно або грошові кошти, що належать відповідачу ОСОБА_1 і знаходяться в нього чи в інших осіб, в межах заявлених позовних вимог на загальну 70 747,94 дол. США.

При цьому колегія суддів зауважує, що накладення арешту на майно або грошові кошти в межах суми позовних вимог за своєю правовою конструкцією не може вважатися не співмірним по відношенню до розміру позовних вимог, оскільки арешт буде накладений лише в межах суми, що відповідає ціні позову. Водночас відмова в забезпеченні позову може призвести до ускладнення можливого виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Тож, обраний судом вид забезпечення позову, не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача.

Щодо інших доводів апеляційної скарги колегія суддів зауважує про те, що згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 п.п.1,3,4 ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів доходить висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваної ухвали, і ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення вказаної вище заяви позивача.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 17 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на майно або грошові кошти, що належать ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) і знаходяться в нього чи в інших осіб, в межах заявлених позовних вимог на загальну суму 70 747,94 дол. США.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П.Лозко

Судді В.А. Коновалова

М.В. Назарова