№ 207/7558/25
№ 2/207/2824/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м.Кам`янське

Південний районний суд міста Кам`янського у складі

головуючого судді Бушанської О.В.

за участю секретаря судового засідання Трохименко К.О.

представника заявника ОСОБА_1 (в залі суду)

заінтересованої особи ОСОБА_2 (в режимі відеоконференції)

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про припинення стягнення аліментів, в якій просить визнати таким, що не підлягає виконанню судовий наказ від 17.10.2025, виданий Південним районним судом міста Кам`янського у справі №207/6792/25 за заявою ОСОБА_2 ; припинити примусове виконання наказу від 17.10.2025, виданого Південним районним судом міста Кам`янського у справі №207/6792/25 за заявою ОСОБА_2 ; стягнути безпідставно набуті кошти за судовим наказом від 17.10.2025, виданим Південним районним судом міста Кам`янського у справі №207/6792/25 за заявою ОСОБА_2 з 27 липня 2023 року і по дату ухвалення рішення суду.

Вказана заява мотивована тим, що ОСОБА_3 сплачує аліменти на утримання дітей в іншій країні - в окрузі Саксонська Швейцарія - Острецгебірге, що підтверджується наданими до позовної заяви листами районної адміністрації округу Саксонська Швейцарія - Острецгебірге.

ОСОБА_2 у наданих запереченнях просить відмовити у задоволенні заяви про припинення стягнення аліментів, посилаючись на те, що доводи ОСОБА_3 щодо сплати ним аліментів в Німеччині, не відповідають дійсності. В Німеччині ОСОБА_3 офіційно не працевлаштований, жодних платежів на утримання дітей він не здійснює. Фактично утримання дітей здійснює німецька держава за механізмом державної допомоги для дітей, чиї батьки тимчасово не можуть, або не хочуть виконувати аліментні зобов`язання. Ці кошти не є аліментами від позивача, а є соціальною державною допомогою, яка підлягає поверненню держави самим платником у разі працевлаштування. 23.12.2025 у судове засідання з`явились представник заявника та заінтересована особа, які надали відповідні пояснення.

Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд враховує наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 17.10.2025 Південним районним судом міста Кам`янського винесено судовий наказ №207/6792/25 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 жовтня 2025 року і до досягнення кожною дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 302,80 грн.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

За приписами ч.ч.1,2 ст.18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу (ст.173 ЦПК України).

Суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню (ч.1 ст.432 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Норма ч.2 ст. 432 ЦПК України має чітку конструкцію й передбачає, що у разі якщо виконавчий лист було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Зміст наведеної вище правової норми свідчить про те, що виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або 3) з інших причин. При цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Таким чином, закон передбачає можливість визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст.432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Наведені вище висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20.02.2019 у справі №2-4671/11.

Частинами 1-3 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Згідно зі ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

В обґрунтування наявності підстав для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню, заявник посилається на те, що він сплачує аліменти на утримання дітей в іншій країні - в окрузі Саксонська Швейцарія - Острецгебірге, що підтверджується наданими до позовної заяви листами районної адміністрації округу Саксонська Швейцарія - Острецгебірге.

Зі змісту доданих до заяви листів районної адміністрації округу Саксонська Швейцарія - Острецгебірге вбачається, що ОСОБА_8 повідомлено про те, що відповідно до §§ 1601 і наступних Цивільного кодексу він, як батько, який не проживає разом із сім`єю, зобов`язаний сплачувати аліменти на користь ОСОБА_9 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_5 , Марії Молодики, народженої ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_10 , народженої ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_11 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_8 . Оскільки, він наразі не виконує це зобов`язання або виконує його не в повному обсязі, з 01.02.2025 його дитині було призначено авансові виплати на утримання відповідно до § 1 абз.1 у розмірі 100% мінімального утримання для відповідної вікової групи відповідно до § 1612а абз.1 речення 1-3 Цивільного кодексу, за вирахуванням повного розміру допомоги на дитину відповідно до §1612с, не довше ніж до досягнення 18-річного віку.

Суд вважає, що факт призначення районною адміністрацією округу Саксонська Швейцарія - Острецгебірге, авансових виплат на утримання дітей заявника, не є визначеною законом матеріально-правовою підставою для визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню.

Відтак, надані заявником докази жодним чином не підтверджують викладені у заяві обставини.

Інших доказів, що могли б свідчити про сплату заявником аліментів на утримання дітей в іншій країні - в окрузі Саксонська Швейцарія - Острецгебірге, суду не надано.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги відсутність матеріально-правових та процесуально правових підстав для невиконання оспорюваного судового наказу, суд доходить до висновку про відмову у задоволенні заяви про припинення стягнення аліментів.

Керуючись ст.ст.260,261, 268, 353-355, 432 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_3 , заінтересована особа ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали.

Суддя О.В.Бушанська