КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/3018/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.12.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі головуючого судді Петренка В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди, в якій просить стягнути з держави України за рахунок Державного бюджету України на користь позивача грошову суму в розмірі 20000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 06.11.2024 поліцейським СРПП Відділу поліції №2 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області капралом поліції Кірік Іваном Андрійовичем була винесена постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серія ББА №903613 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

Позивач зазначає, що не погоджуючись з діями працівника поліції щодо винесення спірної постанови, оскаржив її до суду.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №522/20446/24 від 04.02.202 скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ББА №903613 від 06.11.2024, згідно якої ОСОБА_1 було притягнути д адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладено адміністративний штраф в розмірі 510 грн. Провадження по даній адміністративній справі закрито. Вказане рішення суду до апеляційної інстанції сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили 17.02.2025.

Сторона позивача вважає, що винесення незаконного рішення та вчинення протиправних дії працівником поліції відносно ОСОБА_1 , останньому завдано моральної шкоди, яка виражена у негативній зміні психоемоційного стану позивача та відчутті ним стану емоційної напруги, обурення, почуття несправедливості, погіршення настрою, неприємні думки, потреба виправдовуватися, короткочасне порушення працездатності, виникнення почуття недовіри до державних органів, приниження його честі та гідності. Також позивач був вимушений шукати захисника для захисту своїх прав та законних інтересів в суді, витрачати на це грошові кошти, триваючий розгляд його справи приводив до емоційних стресів, порушення сну, хвилювання.

Незаконні дії та винесення незаконного рішення відповідачем відносно позивача, що призвели до завдання останньому моральної шкоди, полягає в наступному.

Відповідно до складеної постанови працівником поліції серія ББА №903613 від 06.11.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфер забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, вказано, що 06.11.2024 о 20.18 год. на перехресті вул. Вернидуба та вул. Берегова в с.Усатове, Одеський район, Одеської області, водій ОСОБА_1 керуючи транспортним засобом здійснив проїзд перехрестя на червоний забороняючий сигнал світлофора, чим порушив п.8.7.3.е та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч.2 ст.122 КУпАП.

В даному випадку працівник поліції при розгляді вказаних у постанові обставин та винесення в подальшому постанови про накладення адміністративного стягнення щодо позивача, повинен був керуватися та діяти в межах повноважень визначенні законодавством України. Та відповідно до ст.1 Дисциплінарного статуту Національної поліції України поліцейський зобов`язаний утримуватися від висловлювань та дій, що порушують праві людини або принижують честь і гідність людини.

Як вбачається з рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.02.2025 в адміністративній справі №522/20446/24 судом було встановлено, що працівниками поліції при складані постанови про накладення адміністративного стягнення відносно ОСОБА_1 було допущене ряд порушень щодо оформлення даної постанови, зокрема постанова не містить посилання на технічний засіб, на який здійснено відеозапис та не зазначено нормативний акт, що передбачає відповідальність за таке адміністративне правопорушення.

Також, судом першої інстанції встановлено, що з наданого представником відповідача диску про фіксацією правопорушення, вбачається що відеозапис містить лише огляд частини проїзду перехрестя та нижню ліву бокову частину кузова транспортного засобу, який проїхав перехрестя на червоний сигнал світлофору. З відеозапису не можливо ідентифікувати транспортний засіб та зробити висновок, що саме цей транспортний засіб, який зафіксований на відео, належить ОСОБА_1 . Будь-яких інших доказів в оскаржуваній постанові від 06.11.2024 не вказано та взагалі відсутні будь які докази того, що водій ОСОБА_1 06.11.2024 близько 20.18 год. проїжджав дане перехрестя. Крім того, судом встановлено, що в оскаржуваній постанові від 06.11.2024 відсутнє посилання на технічні дані пристрою, за допомогою якого проводилася відеофіксація адміністративного правопорушення та не вказано який саме нормативний акт було порушено водієм, лише вказано пункт.

Таким чином, слід вважати, що працівник поліції вчинив свавілля та на власний розсуд без наявних на те доказів незаконно розглянув справу про адміністративне правопорушення та виніс незаконне процесуальне рішення по справі, постанову про накладення адміністративного стягнення.

Як вбачається з наданого відповідачем відео, працівник поліції неодноразово наголошував позивачу, що тільки він буде вирішувати чи винний позивач, а докази він досліджує за своїм внутрішнім переконанням.

Позивач зазначає, що відповідач вчиненням протиправних дій при розгляді адміністративної справи та винесенням незаконного рішення, постанови про накладення адміністративного стягнення відносно позивача, завдав останньому моральної шкоди.

Вказує, що як вбачається із наданого відповідачем відеофіксування обставин, що виникли 06.11.2024, позивач перебуває у збудженому та нервовому стані після розмови з працівником поліції, обуреному від несправедливості, виникнення почуття недовіри до органів поліції, оскільки працівник поліції намагається нав`язати йому провину за діяння, які він не скоював. При цьому працівник поліції тисне на нього морально, вказуючи що він вирішує хто винен і тільки від нього все залежить, пояснення ОСОБА_1 нічого не вирішують. Крім того, працівники поліції зупинили рух транспортного засобу під керуванням ОСОБА_1 на дорозі, що також спричинило додаткові емоційні та нервові напруження, хвилювання і побоювання в подальших діях працівників поліції.

Також на відео зафіксовано, як працівники поліції розмовляють між собою на «жаргоні», довго вирішують що робити далі, тримають позивача у невизначеності та довго складають постанову, тим самим психологічно тиснуть на позивача і тримають його в негативній емоційній напрузі. При цьому працівник поліції при виконанні своїх повноважень вживають тютюнові вироби, чим порушують вимоги закону про заборону курити цигарки або інші тютюнові вироби на робочому місці. Ці протиправні дії працівника поліція підірвали довіру позивача до органів поліції, відбулось розчарування та безнадійності на розгляд даних обставин працівниками поліції в рамках законності та об`єктивності.

Позивач зазначає, що відео не містить початку спілкування працівника поліції з позивачем, це є грубим порушення обов`язків працівника поліції. Оскільки, фіксування правопорушення та з`ясування обставин повинно відбуватися безперервно. Без фіксування камери працівник поліції грубо спілкувався з позивачем, тиснув морально, що він закон і він вирішує кому накладати стягнення, тому схиляв його визнати провину.

Всі ці триваючи незаконні дії відповідача та винесення незаконного рішення відносно позивача призвели до додаткових емоційних та психічних страждань ОСОБА_1 , погіршення сну, погіршення настрою, він не міг сконцентрувати свої думки на навчанні та роботі, був розсіяний, знервований, обурений несправедливістю та свавіллям органів поліції, відбулось приниження його честі та гідності, він повинен був витрачати грошові кошти і час на встановлення справедливості, в питанні де не було спірним або двозначним, витрати зусиль спрямований на захист своїх прав і свобод. Позивач вказує, що є чесною людиною, завжди дотримувався порядку та правил дорожнього руху, навіть заплатив штраф щоб у нього не було заборгованості перед державою поки встановлюється справедливість. Звичайний устрій життя позивача був порушений, постійна нервова напруга у зв`язку з перебуванням його справи в суді не надавала позивачу можливості проживати у звичайному для себе темпі протягом усього судового розгляду.

Будучи незаконно обвинуваченим у вчинені правопорушення, позивач тяжко це переносив, у нього погіршився сон, він постійно перебував у постійній нервовій напрузі, не міг належним чином виконувати роботу та навчатися, спілкування з сім`єю не складувалось через нервовість позивача, пригнічений стан. Постійна нервова напруга загострила хронічні захворювання та послабила імунітет. Обставинами, які безумовно вплинули на заподіяння позивачу моральної шкоди, яка полягає у понесених ним моральних (душевних) страждань є зокрема доведення своєї невинуватості, відчуття несправедливості, викликане постановлениям незаконної постанови про притягнення до відповідальності, витрати зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод.

Крім того, відповідно до вимог норм КУпАП, особа яка притягнута до адміністративної відповідальності вважається, такою що не має адміністративної відповідальності лише після спливу одного року. Позивачу було суттєво та принципово, не мати даних, що він притягувався до адміністративної відповідальності, тим паче за незаконне притягнення, лише тому, що так захотів працівник поліції.

При даних обставинах виникнення у позивача моральної шкоди є в причинному зв`язку між завданою йому шкодою неправомірним діями та винесення незаконного рішення працівниками поліції щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності.

Завдану йому моральну шкоду він оцінює в розмірі 20000,00 грн.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Петренко В.С.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23.04.2025 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

09.05.2025 року від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог, зазначає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження завдання йому моральної шкоди, таким чином причинно-наслідковий зв`язок по зазначеній справі та виникнення у позивача моральних страждань не доведений, а відтак позов необґрунтований. Крім того, позивачем не наведено розрахунку моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн.

Від Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області надійшли пояснення, якими просить в задоволенні позову відмовити, оскільки до повноважень Казначейства не належить представництво Держави Україна в судах. Крім того, Казначейство не завдавало позивачу жодної моральної шкоди. При цьому, позовна заява не містить посилань, обґрунтування завдання шкоди чи судового рішення, яке набрало б законної сили щодо бездіяльності та/або неправомірних дій Казначейства. Крім того, позивачем не надано належних доказів на підтвердження спричиненої йому моральної шкоди. Також, жодним чином не обґрунтовано розмір моральної шкоди.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази в їх сукупності, вважає, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, що 06.11.2024 року відносно ОСОБА_1 було винесено постанову про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ББА №903613 про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси (суддя Куриленко О.М.) від 04.02.2025 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа поліцейський СРПП відділу поліції №2 Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області капрал поліції Кірік Іван Андрійович про скасування постанови про адміністративне правопорушення було задоволено. Скасовано постанову про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режиму серії ББА №903613 від 06.11.2024 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.2 ст.122 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн. Закрито провадження по адміністративній справі щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 122 КУпАП, у зв`язку із відсутністю у діях в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 605,60 гривень.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.

Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях покладає на позивача обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

В той же час статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Вказана стаття передбачає спеціальні підстави і умови відповідальності при завданні фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб`єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб`єктів та характері їх дій. Сферою застосування зазначеної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв`язку з прийняттям зазначеними суб`єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Частиною 1 статті 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету.

Способами захисту цих цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Сам обов`язок доведення наявності шкоди у справах за позовами до органів місцевого самоврядування, наявність протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19 (провадження № 61-21982св19).

Таким чином, незалежно від вини, у випадку встановлення фактів неправомірних дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування на підставі рішення суду відносно конкретної фізичної особи, остання повинна довести наявність шкоди, що заподіяна їй, її розмір, та причинний зв`язок між діями чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування та отриманою нею шкодою.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Верховний Суд в своїй постанові від 24 березня 2020 року по справі № 818/607/17 висловив правову позицію, відповідно до якої, порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним обов`язкам (ст.3, 19 Конституції) та завжди викликає в людини негативні емоції. Оцінка рівня негативних емоцій, що вказують на моральні страждання людини залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.

Таким чином, сам по собі факт зупинення його працівниками поліції та винесення 06.11.2024 року відносно ОСОБА_1 постанови про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ББА №903613 про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн., свідчить про завдання особі негативних емоцій.

Згідно з частинами другою та третьою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (далі за текстом - Постанова ВСУ) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктами 4, 5 Постанови ВСУ визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з пунктом 9 Постанови ВСУ розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Суд не вважає, що обставини зупинення ОСОБА_1 працівниками поліції та винесення відносно нього постанови про адміністративне правопорушення про притягнення останнього до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП та накладення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн., яка у подальшому була скасована, відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 04.02.2025 року, могло вплинути на стан здоров`я позивача, на його нормальний спосіб життя, і за цих обставин ним не доведено причинно-наслідковий зв`язок.

Зниження та нестійкість настрою, нервозність та дратівливість відносяться до психоемоційного стану людини, та пов`язується виключно з її темпераментом та притаманними рисами її характеру, але у випадку тимчасово виниклого розладу та порушення працездатності, позивач повинен довести у відповідності до статті 81 ЦПК України, що такий розлад у нього виник тимчасово та пов`язаний виключно з неправомірними діями Головного управління Національної поліції в Одеській області. Але таких доказів до суду позивачем не надано.

Позивачем не доведено, що дії Головного управління Національної поліції в Одеській області, були здатні спричинити серйозні зміни в його психоемоційному стані та стані його здоров`я.

Отже, аналізуючи норми чинного законодавства та встановленні по справі обставини, суд вважає доведеним, що дії відповідача, викликали у позивача негативні емоції, проте, оцінюючи обставини справи, психологічні наслідки для позивача, приходить до висновку, що такі негативні емоції не досягли рівня страждання або приниження, погіршення стану здоров`я, які заподіюють моральну шкоду.

Крім того, переглядаючи справу №335/6977/22 в касаційному порядку, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

З огляду на висновки, сформульовані у цій постанові за результатами касаційного перегляду справи, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, зміст яких узагальнено наведено у пункті 124 цієї постанови, у справах, перелічених у пункті 125 цієї постанови.

Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що вона відступає не від постанови у конкретній справі, а від висновку щодо застосування норм права. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц, від 14 червня 2023 року у справі № 448/362/22, від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23).

Незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17, від 04 жовтня 2023 року у справі № 906/1026/22).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша, четверта статті 412 ЦПК України).

Оскільки у цій справі суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норму матеріального права, а саме правила статті 1174 ЦК України, то судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Встановлення протиправності у діях працівника патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.

Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.

У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

При не встановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.

З огляду на приписи Закону України «Про Національну поліцію», Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність» патрульна поліція не є органом, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, тому на правовідносини щодо складання протоколів у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, не поширюються правила статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР.

Такий висновок сформовано у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 року у справі №335/6977/22.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема справедливість, добросовісність та розумність.

Відшкодування моральної шкоди не повинно приводити до безпідставного збагачення, про що зазначила Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №752/17832/14-ц у постанові від 15.12.2020 (п. 90).

Враховуючи вказане, позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкодипідлягає залишенню без задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 2, 3, 12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, третя особа Державна казначейська служба України про стягнення моральної шкоди залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя В. С. Петренко