КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 754/6386/23

04 грудня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Кирилюк Г.М.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Хомича Андрія Миколайовича на заочне рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 25 жовтня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Іванюти Т.Є., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

У травні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 17 жовтня 2022 року за письмовим договором позики він передав позичальнику ОСОБА_1 у власність 85 000 грн. При фактичному одержані вказаної суми позичальником була написана розписка. Згідно зазначеної розписки ОСОБА_1 (відповідач) зобов`язувався повернути кошти до 17 лютого 2023 року, а у разі не сплати повної суми вчасно забов`язується сплатити 30 відсотків від суми боргу вказаної вище, а саме -110 500 грн.

Позивач зазначав, що до теперішнього часу відповідач борг не повернув та не сплатив суму винагороди, чим взяті на себе зобов`язання не виконав.

Відповідач, як боржник, що прострочив виконання грошового зобов`язання, на підставі положень статті 625 ЦК України, зобов`язаний також сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Інфляційні втрати становлять 1445,00 грн.

Посилаючись на неналежне виконання позичальником ОСОБА_3 ем своїх зобов`язаньза договором позики, внаслідок чого утворилась заборгованість, позивач ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь борг за договором позики у розмірі 85 000 грн, тридцять процентів від суми боргу у розмірі 25 500 грн, інфляційні втрати у розмірі 1445,00 грн, а також судові витратиу розмірі 1119,45 грн.

Заочним рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 25 жовтня 2023 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 85 000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30% від суми боргу у розмірі 25 500 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1119,45 грн.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 21 червня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення по цивільній справі №754/6386/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за допомогою позики залишено без задоволення.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 06 лютого 2025 року доповнено резолютивну частину рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 25 жовтня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики четвертим абзацом такого змісту:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1445,00 грн інфляційних витрат.

Відповідно абзацичетвертий, п`ятий, шостий, сьомий, восьмий вважати абзацом п`ятим, шостим, сьомим, восьмим та дев`ятим.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Хомич Андрій Миколайович подав апеляційну скаргув загальному порядку, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати заочне рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 25 жовтня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за договром позики та інфляційних втрат .

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача неповідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), що, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення.

Щодо неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, сторона відповідача зазначає, що у березні 2022 року, на прохання ОСОБА_2 , ОСОБА_1 написав розписку щодо можливості отримання коштів у сумі 85 000 грн, однак, передача коштів так і не відбулася. Відповідач ОСОБА_1 не отримував від позивача ОСОБА_2 коштів ні готівкою, ні переказом, ні будь-яким іншим способом.Боргову розписку надіслав новою поштою на зазачену ОСОБА_2 адресу.

За таких обставин, договір позики не був укладений, оскільки гроші за розпискою не передавались. Це є підставою для визнання договору позики недійсним.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_4 та його представник адвокат Хомич Андрій Миколайович підтримали доводи апеляційної скарги та просили їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_5 всудове засіданняне з`явився. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлявся у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності позивача ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення відповідача ОСОБА_1 та його представника адвоката Хомича А.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.10.2022 року ОСОБА_4 рукописно написав розписку про отримання у борг від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 85 000 грн. Зобов`язався повернути зазначені кошти до 17.02.2023 року.

У разі недотримання строків повернення зобов?язався сплатити пеню в розмірі 30 відсотків від суми позики.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції вказав на те, що позивачем доведено факт укладення договору позики, факт отримання відповідачем коштів. Однак до цього часу відповідач кошти не повернув.

За таких обставин, з огляду на встановлений факт невиконання відповідачем зобов`язань за догором позики, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики 85000 грн, 30% від суми боргу у розмірі 25 500 грн, 1445,00 грн інфляційних втрат та 1119,45 грн судових витрат.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону заочне рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 25 жовтня 2023 року, з урахуванням виправленої описки на підставі ухвали Кагарлицького районного суду Київської області від 06 лютого 2025 року, не відповідає.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Такий правовий висновок викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Верховний Суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

У справі, що переглядається, судом встановлено, не спростовано матеріалами справи та відповідачем те, що 17.10.2022 року ОСОБА_4 рукописно написав розписку про отримання у борг від ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 85 000 грн. Зобов`язався повернути зазначені кошти до 17.02.2023 року.

ОСОБА_1 був повністю ознайомлений з умовами позики, сумою позики, строком повернення грошових коштів, шляхом написання розписки власною рукою.

За наведених обставин, колегія суддів повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і, надавши їм належну правову оцінку, приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 17 жовтня 2022рокуу розмірі 85 000 грн.

Поряд з цим, колегія суддів не погоджується з доводами позивача про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 пені в розмірі 30% від суми боргу в сумі 25 500 грн, інфляційних витрату розмірі 1445,00 грн, з огляду на наступне.

З боргової рописки вбачається, що у разі недотримання строків повернення позики відповідач зобовязався сплатити пеню, а не відстотки як стверджує позивач у позові, в розмірі 30 відсотків від суми позики.

Згідно з вимогами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Водночас, особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;

(2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що:

на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22);

на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23).

У справі, що переглядається позивачем пеню застосовано з 17.02.2023 (день погашення позики за договором), інфляційні втрати розраховано за період березень, квітень 2023 року, тобто, в період дії пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені в розмірі 30% від суми боргу в сумі 25 500 грн, інфляційних витрат в сумі 1445,00 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять жодного доказу, який підтверджував би факт передачі відповідачу грошових коштів позивачем за вказаним договором позики, так як такі кошти відповідачу не передавались. Відповідач написав наявну у справі боргову розписку і відправив її Новою поштою га зазначену позивачем адресу, але грошові кошти за нею ні готівкою, ні переказом на картку не отримав, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

За усталеною практикою Верховного Суду України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Крім того, згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

Предметом даної справи є позов саме ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Поряд з цим, відповідач ОСОБА_4 не звертався із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнаннянедійсним договору позики від 17.10.2022 року у зв`язку з його безгрошовістю.

А відтак, предметом розгляду у даній справі не є питання визнання недійсним договорувід 17.10.2022 року. А відтак, у суду відсутні правові підстави надавати правову оцінку обставинам щодо яких не заявлено жодних позовних вимог.

Крім того, ні до суду першої інсанції, ні до суду апеляційної інстанції відповідачем не надано судового рішення, яке набрало б законної сили та яким був би встановлений факт недійсності договору позики від 17.10.2022 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що справа була розглянута у відсутності відповідача, який не був повідомлений про день та час розгляду справи, а тому б4ув позбавлений можливості подати до суду доккази та заперечення, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Згідно вимог ч.ч.3-6 ст. 128 ЦПК України, судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Відповідно до вимог ч.8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є:

1) день вручення судової повістки під розписку;

2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи;

3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду;

4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Частини 1-5 статті 130 ЦПК України визначають, що у разі відсутності в адресата електронного кабінету судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Відповідно до частини 1 статті 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають електронного кабінету, за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає, не перебуває або не знаходиться.

З матеріалів справи вбачається, і це підтвердив в судовому засіданні відповідач, що зареєстрованим місцем проживання відповідача є АДРЕСА_1 . За цією адресою проживають батьки відповідача. Саме за вказаною адресою відповідачу надсилась копія позовної заяви з додатками та копія ухвали про відкриття провадження у справі, судові повістки про виклик в судові засідання: 05.07.2023 року, на 13 год 45 хв., на 18.08.2023 року на 10 год 15 хв., на 29.09.2023 на 11-00 год.; на 25.10.2023 року на 10 год.30 хв. Судові повістки повернулись до суду першої інстанції без вручення, з відміткою уповноваженої особи пошти про відсутність адресата ОСОБА_1 за вказаною адресою. Заяв про зміну свого місця проживання ( перебування) відповідач до суду першої інстанції не подавав.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України, відповідач ОСОБА_1 був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час розгляду справи судом.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги сторони відповідача, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції не надав належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, не встановив обставин, що мають значення для вирішення спору та дійшов до передчасного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики у розмірі 85000 грн, 30% від суми боргу у розмірі 25 500 грн та інфляційних витрат в сумі 1445,00 грн з підстав зазначених в оскаржуваному рішенні.

Відтак, формальний підхід суду першої інстанції до вирішення справи не сприяє здійсненню ефективного правосуддя, спрямованого на прийняття законного та справедливого рішень, а також захист прав та інтересів учасників судового розгляду.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Хомича Андрія Миколайовичапідлягає частковому задоволенню, заочне рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 25 жовтня 2023 року скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задовалення позовних вимог та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики від 17 жовтня 2022 року у розмірі 85 000 грн. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Згідно вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Хомича Андрія Миколайовича задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, колегія суддів вважає, що з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 858,49 грн.

З оглядку на часткове задоволення апеляційної скарги представника відповідача та позовних вимог, з позивача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підялгають стягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скаргип у розмірі 323,34 грн, що є пропорційно задоволеним позовним вимогам та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 6, 203, 205, 207, 626, 628, 638, 639, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 89, 141, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Хомича Андрія Миколайовича задовольнити частково.

Заочне рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 25 жовтня 2023 року, з урахуванням виправленої описки на підставі ухвали Кагарлицького районного суду Київської області від06 лютого 2025 року, скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позикизадовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 17 жовтня 2022рокуу розмірі 85 000,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 858,49 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 )на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 323,34 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: