"25" грудня 2025 р. Справа № 363/7685/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року суддя Вишгородського районного суду Київської області Чірков Г.Є., розглянувши цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

встановив:

представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 , звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила здійснити поділ майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на автомобіль УАЗ, модель 3152, 1992 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер шасі: НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 ; автомобіль BMW, модель 7351, 1998 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 , які належали ОСОБА_1 на підставі постанови Київського апеляційного суду від 23.10.2024 року у справі №363/1130/18; стягнути з ОСОБА_2 компенсацію вартості транспортних засобів у загальному розмірі 365 080 грн. та припинити право власності ОСОБА_1 на вказані транспортні засоби з дня отримання грошових коштів.

Позов обґрунтовано тим, що постановою Київського апеляційного суду від 23.10.2024 року у справі №363/1130/18, яка набрала законної сили, у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_1 визнано право власності на транспортні засоби: автомобіль УАЗ, модель 3152, 1992 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер шасі: НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 та автомобіль BMW, модель 7351, 1998 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 . Водночас постанова у справі №363/1130/18 досі не виконано та її виконання є неможливим, оскільки відповідач ОСОБА_2 переховує спірне майно.

Дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов наступного.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суд звертає увагу на те, що позов це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспореного права або охоронюваного законом інтересу, яка здійснюється у певній, визначеній законом процесуальній формі із визначенням конкретного, а не будь-якого способу судового захисту, який не суперечить закону.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Правом на звернення до суду з позовом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів та, відповідно, таке цивільне право або інтерес може бути захищено судом у спосіб, який, зокрема, не суперечить законодавству, договору та має бути ефективним.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи).

Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим.

Такі позови не підлягають судовому розгляду.

Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою.

Зазначене ґрунтується на правовому висновку викладеному в КЦС ВС від 20 січня 2025 року у справі №296/12456/23.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).

У постанові КЦС ВС від 30 листопада 2022 року у справі № 466/10241/19 зроблено правий висновок про те, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту.

Крім того, у постанові КЦС ВС від 15 квітня 2025 року у справі № 296/11254/23 зроблено правовий висновок про те, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які саме приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, провадження № 61-5252сво23).

Отже, правом на звернення до суду з позовом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів та, відповідно, таке цивільне право або інтерес може бути захищено судом у спосіб, який, зокрема, не суперечить чинному законодавству, договору та має бути ефективним.

Дослідивши подану позовну заяву та додані до неї матеріали, суд доходить висновку про відмову у відкритті провадження, виходячи з наступного.

Так, згідно поданих доказів встановлено, що предметом спору, з яким ОСОБА_1 звернулась до суду, є поділ майна подружжя шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на автомобіль УАЗ, модель 3152, 1992 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер шасі: НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 ; автомобіль BMW, модель 7351, 1998 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 , які належали ОСОБА_1 на підставі постанови Київського апеляційного суду від 23.10.2024 року у справі №363/1130/18; стягнення з ОСОБА_2 компенсацію вартості транспортних засобів у загальному розмірі 365 080 грн. та припинення права власності ОСОБА_1 на вказані транспортні засоби з дня отримання грошових коштів.

У той же час, вказаний спір про поділ того самого майна між подружжям судом розглянутий, а спірне майно між сторонами поділено.

Так, постановою Київського апеляційного суду від 23.10.2024 року у справі №363/1130/18, яка набрала законної сили, скасовано рішення Вишгородського районного суду Київської області від 23 вересня 2021 року в частині відмови у задоволенні вимог про поділ транспортних засобів, відмови в позові про поділ земельної ділянки, кадастровий номер :19:069:0457, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а також LED телевізора LG з кронштейнами для кріплення, LED телевізора ELENBERG, посудомийної машини HOTPOINT-ARISTON LFD 11M СХ EU, кухонного комбайна KENWOOD з насадками, кавомашини SAECO Royal Cappuccino New 9008R0Y0707230, кавоварки SPIDEM VILLA 27, кавоварки SPIDEM VILLA 40044281,витяжки PYRAMID; блендера BOSCH, пральної машини HOTPOINT-ARISTON AQD 1070 D 49 EU та постановлено в цій частині нове рішення, яким у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності, зокрема на: автомобіль УАЗ, модель 3152, 1992 року випуску, колір синій, номер кузова НОМЕР_1 , номер шасі: НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 ; автомобіль BMW, модель 7351, 1998 року випуску, колір сині, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 .

Таким чином, з аналізу змісту позову убачається, що позивачка порушує питання про повторний поділ майна, яке вже їй присуджено в порядку поділу майна подружжя і перебуває в її власності незалежно від місцезнаходження майна на підставі постанови суду, що набрала законної сили.

По суті, позивачка просить здійснити повторний поділ (перерозподіл) майна, яке вже судом поділено у встановленому законом порядку (ст. 71 СК України), обґрунтовуючи свої вимоги відсутністю у неї доступу до вказаного майна. Водночас, такі обставини не свідчать про наявність спору щодо права власності та не можуть бути підставою для повторного поділу спільного сумісного майна подружжя, яке вже визначено за нею судовим рішенням.

Згідно ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов?язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами:

Обов?язковість судових рішень є однією з конституційних засад судочинства.

Так, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав у своїх рішеннях (від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії», від 09 листопада 2004 року у справі «Науменко проти України», від 18 листопада 2004 року у справі «Праведная проти Росії», від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України», від 03 квітня 2008 року у справі «Понамарьов проти України»), що «одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточного характеру судового рішення. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов?язкового судового рішення.

Принцип правової визначеності вимагає, що при розгляді будь-яких справ суди не повинні ставити під сумнів законність ухвалених судових рішень, які набрали законної сили.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК України).

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Главою 29 Цивільного кодексу України передбачено захист права власності.

Так, у відповідності до ч.ч. 2,3 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч. 1 ст. 387 ЦК України).

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що обраний позивачкою спосіб захисту її порушеного права шляхом повторного поділу майна, стягнення компенсації за майно, право власності на яке вже визначене судовим рішенням, а також припинення права власності, не відповідає характеру спірних правовідносин, не забезпечує належного і ефективного відновлення можливого порушеного права та не може стати предметом повторного судового розгляду.

Фактично доводи позову зводяться не до оспорювання права власності, а до відсутності доступу до майна, яке перебуває у її власності на підставі судового рішення. Водночас, чинним законодавством передбачені інші, спеціальні способи захисту права власності, зокрема вимоги про усунення перешкод у користуванні майном, заборону вчинення дій, що порушують право власності, або витребування майна з чужого незаконного володіння, тощо, передбачені статтями 16, 386 - 391 ЦК України.

Отже, позивачка не позбавлена права звернутися до суду з позовом про захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права, виходячи з характеру фактично виниклих спірних правовідносин та з обранням такого способу захисту, який не буде вимагати перегляду остаточного та існуючого рішення суду.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.

За таких обставин, враховуючи, що постановою Київського апеляційного суду від 23.10.2024 року у справі №363/1130/18,, яка набрала законної сили, вже вирішено спір про поділ майна подружжя, якою зокрема, право власності на автомобілі УАЗ, модель 3152, 1992 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , номер шасі: НОМЕР_2 , номер двигуна НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 та BMW, модель 7351, 1998 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_6 , визнано за позивачкою, а повторний розгляд тотожних вимог, про той самий предмет і з тих самих підстав, між тими самими сторонами, є неприпустимим, а тому відкритті провадження у справі слід відмовити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 186, 260 ЦПК України,

ухвалив:

у відкритті провадження в даній цивільній справі відмовити.

Копію цієї ухвали разом з позовною заявою та доданими до неї матеріалами повернути позивачу.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції протягом 15 днів з дня її підписання шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги.

Суддя