Дата документу 26.12.2025Справа № 539/2788/25
Провадження № 2/554/4266/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2025 року Шевченківський районний суд міста Полтави у складі:

головуючого - судді Савченко Л.І.

при секретарі Титаренко Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 11.06.2025 звернувся до Лубенського районного суду Полтавської області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив стягнути на його користь в якості відшкодування завданої майнової шкоди грошові кошти у розмірі 37 740 грн., у відшкодування моральної шкоди грошові кошти у розмірі 10 000 грн., а також судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що 30.10.2024 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_2 було винесено постанову № 1535 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення за ч.3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17 000 грн. На підставі заяви ІНФОРМАЦІЯ_2 від 29.01.2025 року державним виконавцем Хорольського ВДВС у Лубенському районі Полтавської області було відкрито 05.03.2025 року ВП № 77378623 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у сумі 17 000 грн. (подвійний розмір 34 000 грн.), накладено арешт на грошові кошти на підставі постанови про арешт коштів боржника від 05.03.2025 за виконавчим провадженням №77378623, винесено постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 05.03.2025 за виконавчим провадженням №77378623, винесено постанови про стягнення виконавчого збору від 05.03.2025 за виконавчим провадженням №77378623 та примусове списання грошових коштів з його рахунків у загальній сумі 37 740,00 грн., після чого було знято арешт з коштів відповідно до постанови про зняття арешту з коштів від 06.03.2025 у зв`язку з надходженням на депозитний рахунок Хорольського відділу державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції коштів достатніх для погашення боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження у повному обсязі та закінчено виконавче провадження №77378623 на підставі постанови від 10.03.2025 про закінчення виконавчого провадження.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 07.04.2025 визнано протиправною та скасовано постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_2 від 30.10.2024 за № 1535 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210-1 КупАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу 17 000,00 грн., закрито провадження у адміністративній справі, яке набрало законної сили 29.04.2025. Керуючись ч. 1 ст. 296 КупАП, а також приписами Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 за №787, він звернувся на підставі заяви про повернення (перерахування) помилково або надміру зарахованих до бюджету коштів від 06.05.2025 до ІНФОРМАЦІЯ_2 , як контролюючого органу у розумінні положень п. 5 Порядку №787, оскільки саме на виконання його рішення було здійснено Хорольським ВДВС у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції примусове списання грошових коштів з його рахунків відкритих в банках у розмірі 34 000,00 грн. та перерахування їх до бюджету, відповідно до платіжної інструкції від 07.03.2025 за №2696. Однак, посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 не було здійснено (вчинено) належних дій, передбачених приписами Порядку №787, а саме не надано до Казначейства або головного управління Казначейства висновку (повідомлення) про повернення (перерахування) помилково зарахованого до бюджету платежу на підставі платіжної інструкції від 07.03.2025 за №2696 у розмірі 34 000,00 грн. з метою здійснення Головними управліннями Казначейства, Казначейством процедури повернення (перерахування) помилково зарахованого до бюджету платежу на підставі платіжної інструкції від 07.03.2025 за №2696 у розмірі 34 000,00 грн., у зв`язку з чим стягнені грошові кошти у розмірі 34 000,00 грн. не було повернуто. Окрім цього, в результаті винесення посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 протиправної постанови від 30.10.2024 за №1535 та подальшим поданням заяви від 29.01.2025 про відкриття виконавчого провадження та стягнення штрафу, на підставі якої відкрито виконавче провадження №77378623 і стягнуто повністю та перераховано платіжною інструкцією від 07.03.2025 за №2696 грошові кошти у сумі: 34000,00 грн., він поніс додаткові витрати у вигляді сплати виконавчого збору у розмірі 3 400,00 грн. та виконавчих витрат у розмірі 340,00 грн. Вказує, що оскільки ІНФОРМАЦІЯ_3 є відокремленим підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_1 та не має статусу юридичної особи, то належним відповідачем у даній справі є ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вважає, що понесені ним витрати у загальній сумі 37 740,00 грн. є збитками та підлягають відшкодуванню.

Також зазначає, що в результаті винесення посадовою особою ІНФОРМАЦІЯ_2 протиправної постанови про накладення адміністративного стягнення з подальшим поданням заяви про відкриття виконавчого провадження для примусового виконання рішення та вчинення Хорольським ВДВС у Лубенському районі Полтавської області сукупності дій в рамках відкритого ВП №77378623, що полягали в накладені арешту на грошові кошти, що містилися на відкритих йому рахунках в банках та примусовому списанні всіх належних йому коштів, що містилися на відкритих рахунках в банках, йому завдано значної моральної шкоди, яку оцінює у 10 000 грн., що виявилася у страху і тривозі, тобто позбавлення коштів для існування викликало у нього постійне відчуття незахищеності, страх перед майбутнім, неможливість задовольнити базові потреби (харчування, оплата комунальних послуг, придбання ліків тощо), постійному перебуванні у стані нервового напруження у зв`язку з позбавленням коштів для існування, почутті безпорадності та приниження, тобто він відчував себе безпорадним у цій ситуації, не маючи змоги забезпечити себе необхідним, що викликало у нього глибоке почуття приниження, власної неспроможності та сорому, втраті гідності та самоповаги, яка полягала в неможливості самостійно забезпечити свої потреби, що негативно вплинуло на його самооцінку та почуття власної гідності, таким чином, він відчував себе залежним та безправним. Вказує, що відповідачем завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення свідчить про те, що його було притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а тому застосуванню підлягає Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року № 266/94-ВР, що не суперечитиме суті цивільного законодавства.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 13 червня 2025 року позовну заяву направлено за підсудністю до Шевченківського районного суду міста Полтави.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.07.2025 року головуючим суддею визначено суддю Сініціна Е.М.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 серпня 2025 року головуючим суддею визначено суддю Савченко Л.І.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 13 серпня 2025 року позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Полтави від 19 серпня 2025 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням учасників справи.

Від представника відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 Заславської О.Є. до суду надійшов відзив на позов, в якому прохала відмовити у задоволенні позову. Вказала, що відповідач позовні вимоги не визнає, прав та інтересів позивача не порушував. Зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що підтверджують факт завдання шкоди відповідачем неправомірними рішеннями, діями та бездіяльністю. Безпосередньо до ІНФОРМАЦІЯ_5 позивач не звертався із будь-якими заявами чи клопотаннями про повернення коштів, неправомірних дій ІНФОРМАЦІЯ_6 стосовно позивача не вчиняв та вони не встановлені, рішень стосовно позивача не приймав. Таким чином, вини чи протиправної поведінки зі сторони відповідача не встановлено. Вважає, що позивачем не доведено протиправності дій, рішень чи бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_5 . Обставини, на які посилається позивач, є абстрактними твердженнями, а не конкретними фактами, що мають відношення до справи.

У відповіді на відзив позивач ОСОБА_1 прохав залишити відзив без розгляду, у зв`язку із порушенням процесуальних строків на його подання, позов прохав задовольнити у повному обсязі з підстав, вказаних у позовній заяві.

Ухвалою суду від 09 грудня 2025 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державну казначейську службу України.

Ухвалою суду від 26 грудня 2025 року відзив залишено без розгляду, у зв`язку із пропуском строку на його подання.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, до суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав (а.с.55, 115).

Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 у судове засідання не з`явився, про причину неявки суд не повідомив, належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи через підсистему «Електронний суд» (а.с. 49, 58, 83).

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився, повідомлений про судове засідання належним чином через «Електронний суд» (а.с.81), про причини неявки суд не повідомлено.

Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 є відокремленим підрозділом ІНФОРМАЦІЯ_1 (абзац 2 п.7 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою КМУ від 23.02.2022 за № 154), а тому саме ІНФОРМАЦІЯ_4 є юридичною особою публічного права.

Згідно з постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_8 полковника ОСОБА_2 № 1535 від 30.10.2024 року, ОСОБА_1 28 жовтня 2024 року в особливий період своєчасно не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 для звірки військово-облікових даних та проходження військово-лікарської комісії, що є порушенням правил перебування військовозобов`язаних на військовому обліку відповідно до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року за №1487, ч. 10 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року за №560. Правопорушення вчинене в особливий період, що передбачене ст. 210 ч. 3 КУпАП. На ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу 17000, 00 гривень, що слідує із рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2025 року (справа № 548/641/25, провадження № 2-а/548/17/25).

29.01.2025 року за вих.№ 1Ю/816/10 начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_3 направлено заяву до Хорольського ВДВС у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про відкриття виконавчого провадження про стягнення штрафу у сумі 34 000 грн. згідно постанови № 1535 від 30 жовтня 2024 року, у зв`язку із несплатою у визначений законом термін (а.с.12).

Постановою державного виконавця Хорольського ВДВС у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 05.03.2025 відкрито ВП № 77378623 з виконання постанови № 1535 від 30.10.2024 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у сумі 17 000 грн. (подвійний розмір 34 000 грн.) (а.с.18).

Постановою державного виконавця Хорольського ВДВС у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 05.03.2025 у ВП № 77378623 накладено арешт на грошові кошти боржника в межах суми стягнення 37 740 грн. (а.с.17).

Постановами державного виконавця Хорольського ВДВС у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 05.03.2025 у ВП № 77378623 визначено витрати виконавчого провадження у сумі 340 грн. та виконавчий збір у сумі 3400 грн.(а.с.21-22).

ОСОБА_1 було сплачено штраф у сумі 34 000 грн. у ВП № 77378623, що підтверджується Платіжною інструкцією № 2696 від 07 березня 2025 року (а.с.16).

З виписки по рахунку за 06.03.2025 руху коштів по картці за 06.03.2025 слідує, ОСОБА_1 оплати витрати по виконавчому провадженню № 77378623 у сумі 102 грн., 130 грн., 20 093, 63 грн. та 18 000, 05 грн. (а.с.8-11).

Постановою державного виконавця Хорольського ВДВС у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від -06.03.2025 знято арешт з рахунків, що належать боржнику ОСОБА_1 , у зв`язку із надходженням на депозитний рахунок відділу коштів достатніх для погашення боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження (а.с.20).

Постановою державного виконавця Хорольського ВДВС у Лубенському районі Полтавської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10.03.2025 закінчено ВП № 77378623, у зв`язку із сплатою суми боргу 34 000 грн. у повному обсязі згідно платіжної інструкції № 2696 від 07.03.2025 та винагороди виконавця 3400 грн. (а.с.19).

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 07 квітня 2025 року (справа № 548/641/25, провадження № 2-а/548/17/25) адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_8 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 полковника ОСОБА_2 № 1535 від 30.10.2024 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210 КупАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу 17000, 00 гривень, закривши провадження у даній адміністративній справі (а.с.73-75).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

06 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про повернення коштів до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якій вимагав протягом 10 календарних днів з дня отримання даної заяви, розглянути її та на виконання п.5 Порядку № 787 підготувати та надати до Казначейства висновок (повідомлення) про повернення (перерахування) помилково зарахованого до бюджету платежу на підставі платіжної інструкції від 07.03.2025 за № 2696 у розмірі 34 000 грн., у зв`язку із скасуванням у судовому порядку рішення (постанови № 1535 від 30.10.2024) ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.13).

Вказану заяву ОСОБА_1 надіслав рекомендованим листом з повідомленням та описом вкладення через Укрпошту на адресу ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14-15).

Разом з тим, доказів отримання ІНФОРМАЦІЯ_3 заяви про повернення коштів матеріали справи не містять. Із офіційного сайту Укрпошта за трекінгом 218 інформація відсутня.

Позивач вказує, що у зв`язку із неповерненням йому грошових коштів у сумі 34 000 грн., які сплачені за постановою, яка в подальшому була скасована рішенням суду, та сплатою ним суми виконавчого збору у розмірі 3 400 грн. та виконавчих витрат у розмірі 340 грн., йому спричинено майнової шкоди. Правовими підставами вказує положення ст.ст. 22, 1166, 1174 ЦК України.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст.1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди вказаними органами діють правила частини шостої цієї статті - шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил передбачених зокрема ст.ст.1173,1174 ЦК України.

Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У п.32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 (провадження №12-199гс18) зроблений висновок про те, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Зі змісту позовної заяви убачається, що позивач прохає стягнути у відшкодування завданої майнової шкоди суму сплаченого штрафу, виконавчого збору та виконавчих витрат, у зв`язку із скасуванням постанови по справі про адміністративне правопорушення, якою до нього застосовано цей штраф.

Разом з тим, після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі ст.1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави. Вказане узгоджується із практикою Великої Палати Верховного Суду про те, що рішення органу влади за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17 (пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі №911/3749/17 (пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/18 (пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі №922/614/19 (пункт 52), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 109)).

Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08серпня 2023 року у справі №910/5880/21.

Отже, на спірні правовідносини поширюються приписи ст.1212 ЦК України, відповідно частини першої до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша).

Сплачену до державного бюджету суму штрафу після того, як підстава такого перерахування відпала (зокрема у разі скасування адміністративним судом постанови про застосування такого штрафу), як і кошти, що були сплачені на виконання такого рішення (виконавчий збір), суд може стягнути на користь платника згідно зі ст.1212 ЦК України як такі, що утримується у бюджеті без достатньої правової підстави.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України встановлює обов`язок кожної сторони довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Розглядаючи позовні вимоги суду необхідно вирішити питання щодо належності та ефективності обраного позивачем способу захисту за цими вимогами.

Як випливає зі змісту статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.

У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.

Завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав в частині стягнення сплаченого штрафу у сумі 34 000 грн. та виконавчого збору у сумі 3 400 грн. в якості відшкодування майнової шкоди, оскільки заявлені вимоги не є ефективним способом захисту.

Отже, спосіб захисту, який не суперечить закону і є таким що спричинить потрібні результати, наслідки, тобто матиме ефект по забезпеченню прав позивача є звернення до суду з позовною заявою про стягнення на користь платника згідно зі ст.1212 ЦК України коштів, як таких, що утримуються у бюджеті без достатньої правової підстави.

Таким чином, позивач обрав неналежний спосіб захисту в цій частині, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Водночас Закон України "Про виконавче провадження" не покладає на виконавця обов`язок повертати боржнику стягнуті з нього витрати виконавчого провадження в разі закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України "Про виконавче провадження", а саме в зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі судового рішення, яке було в подальшому скасовано (подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 24.09.2025 у справі № 917/1130/23).

За таких обставин, суд висновує, що витрати виконавчого провадження в сумі 304,00 грн. не підлягають відшкодуванню, оскільки відповідне зобов`язання відсутнє в Законі України "Про виконавче провадження" і вказані кошти не можна вважати безпідставно набутими, оскільки були стягнуті у зв`язку з фактичним виконанням, а тому у вказаній частині позову суд відмовляє.

При цьому, суд також враховує, що кошти витрат виконавчого провадження зараховуються на відповідні рахунки Державної виконавчої служби, які компенсують витрати виконавчого провадження. Однак позивач не визначав ДВС відповідачем у справі, що також унеможливлює стягнення відповідних витрат.

Щодо відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) викладено правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. За викладених обставин колегія суддів Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду не вбачає підстав для відступлення від правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду про те, що закриття справи про адміністративне правопорушення дає підстави для відшкодування моральної шкоди відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України та статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» і не є у залежності від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу та чи понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогічні правові висновки щодо застосування норм права у подібних відносинах викладені у постановах Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №686/16847/17, 14 грудня 2022 року у справі №201/7848/21, 6 грудня 2023 року у справі №370/463/21 та інших.

Зважаючи на те, що рішенням Хорольського районного суду Полтавської області у (справа № 548/641/25, провадження № 2-а/548/17/25) адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_8 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_9 полковника ОСОБА_2 № 1535 від 30.10.2024 року про притягнення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , до адміністративної відповідальності за ч.3 ст. 210 КупАП та накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді штрафу 17000, 00 гривень, закривши провадження у даній адміністративній справі, позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відтак наявні підстави для відшкодування моральної шкоди.

При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що позивач зазнав моральних страждань, оскільки відчував страх і тривогу, оскільки позбавлення коштів для існування викликало у нього постійне відчуття незахищеності, страх перед майбутнім, неможливість задовольнити базові потреби (харчування, оплата комунальних послуг, придбання ліків тощо). Також враховує, що позивач перебував у стані нервового напруження у зв`язку з позбавленням коштів для існування, почутті безпорадності та приниження, тобто він відчував себе безпорадним у цій ситуації, не маючи змоги забезпечити себе необхідним, що викликало у нього глибоке почуття приниження, власної неспроможності та сорому, втраті гідності та самоповаги, яка полягала в неможливості самостійно забезпечити свої потреби, що негативно вплинуло на його самооцінку та почуття власної гідності.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд враховує роз`яснення, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практикув справах про відшкодування моральної шкоди (немайнової) шкоди», та керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності вважає за необхідне стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 2 000 грн.

Суд також враховує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Суд звертає увагу на те, що відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

У спорах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень спірні суми мають стягуватись з Державного бюджету України.

Даний висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18).

З урахуванням задоволення позову про відшкодування моральної шкоди ( 20 % від задоволених позовних вимог) та на підставі статті 141 ЦПК України, судовий збір в сумі 193 грн. 80 коп. підлягає стягненню з відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь позивача.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 229, 247, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 2 000 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_1 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у сумі 193 грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Полтавського апеляційного суду шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце знаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державна казначейська служба України, місце знаходження 01601, м. Київ, вул.Бастіонна, 6, .

Суддя Л.І. Савченко