ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року

м. Київ

Справа № 686/26880/23

Провадження № 61-5987св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Залуцького Віктора Нарцизовича на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2024 року в складі судді Козак О. В. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року в складі колегії суддів Янчук Т. О., Грох Л. М., Ярмолюка О. І.,

у справі за позовом компанії «Central International Inc» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Другий відділ державної виконавчої служби у м. Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання недійсними договорів, відновлення становища, яке існувало до порушення, та

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року компанія «Central International Inc» звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 травня 2009 року в цивільній справі № 2/2929/09 стягнуто з ОСОБА_1 на користь компанії «Central International Inc» 3 238 515,00 грн основного боргу та 321 600,00 грн упущеної вигоди, всього 3 560 115,00 грн. Рішення набрало законної сили та на його підставі видано виконавчий лист від 08 травня 2009 року № 2-2929.

07 грудня 2009 року головним державним виконавцем Міського відділу Державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції Перепелюк О. П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3, в межах якого на квартиру АДРЕСА_1 було накладено арешт.

22 лютого 2011 року ОСОБА_5 з метою виведення з-під арешту квартири подала позовну заяву про визнання за нею права власності на квартиру, виключення квартири з акта опису та зняття арешту з неї.

11 квітня 2013 року рішенням Хмельницького міськрайонного суду, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 20 червня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2014 року, позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 право власності по 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв. м. Виключено з акта опису майна, складеного 25 березня 1998 року слідчим прокурором м. Хмельницького, та з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця Першого Хмельницького міського управління юстиції від 04 березня 2010 року, 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на праві власності.

19 серпня 2014 року, незважаючи на те, що у власності ОСОБА_5 перебуває лише 1/2 частка квартири, за згодою ОСОБА_1 вона відчужила на підставі договору купівлі-продажу від 19 серпня 2014 року всю квартиру на користь неповнолітнього ОСОБА_2 .

12 червня 2018 року ОСОБА_2 подарував квартиру ОСОБА_3 .

Вказане дає підстави вважати, що ОСОБА_1 діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, оскільки, знаючи про наявні у нього грошові зобов`язання перед компанією «Central International Inc», він відчужив вказану квартиру своїй дружині з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника. Відтак договори є недійсними з огляду на їх фраудаторність.

Позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 19 серпня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір дарування квартири від 12 червня 2018 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення 1/2 частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

23 грудня 2024 року рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області позов задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений 19 серпня 2014 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Папкою Т. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1674.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , який був укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений 12 червня 2018 року приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Папкою Т. В. та зареєстрований в реєстрі за № 1166.

Відновлено становище, яке існувало до порушення прав, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1/2 частки ОСОБА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

01 квітня 2025 року постановою Хмельницького апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2024 року залишено без змін.

Судові рішення мотивовано тим, що дії ОСОБА_1 під час укладення оспорюваних правочинів можна розцінити як зловживання правом на шкоду правам інших осіб з метою уникнення звернення стягнення на належне йому нерухоме майно, а саме 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 під час примусового виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду від 11 квітня 2013 року в цивільній справі № 2/2929/09.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

06 травня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Залуцький В. Н. засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Залуцький В. Н. просить розглядати справу за участі ОСОБА_1 або його представника.

Відповідно до частини першої статті 402 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Виклик учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з урахуванням встановленої необхідності таких пояснень. Верховним Судом не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, і така необхідність відсутня, а тому в задоволенні клопотання про розгляд справи за участі ОСОБА_1 або його представника слід відмовити.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Особа, яка подала касаційну скаргу, послалася на те, що суди не врахували правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2025 року в справі № 369/11268/16-ц, в постановах Верховного Суду від 28 лютого 2019 року в справі № 646/3972/16-ц, від 18 грудня 2019 року в справі № 910/2545/19, від 30 січня 2020 року в справі № 910/21194/17, від 13 вересня 2023 року в справі № 522/21486/18, від 10 січня 2024 року в справі № 569/6234/22, щодо відсутності ознак фраудаторності у вчинених правочинах та відсутності фактів зловживання правом, яке має доводитися об`єктивними доказами сукупно, а не припущеннями або здогадками.

Звертав увагу на те, що виконавець у виконавчому провадженні, яке було відкрите 07 грудня 2009 року, протягом 5 років не вчиняв щодо квартири жодних виконавчих дій, оскільки стягнення боргу відбувалося за рахунок арештованих на банківському рахунку грошових коштів. Квартира була продана ще 19 серпня 2014 року і не перебувала на той час під арештом чи забороною.

ОСОБА_4 на момент укладення договору купівлі-продажу квартири з ОСОБА_2 не була його дружиною, а ОСОБА_1 , надаючи згоду ОСОБА_4 на відчуження квартири, діяв у межах чинного законодавства. Крім того, ОСОБА_1 не був стороною оспорюваних договорів купівлі-продажу та дарування квартири.

Також суди попередніх інстанцій не врахували відсутності такої ознаки фраудаторного правочину, як «короткий проміжок часу між укладеними договорами», який визначений правовими висновками Верховного Суду.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу представник компанії «Central International Inc» - адвокат Сергійчук Ю. В. зазначив, що постанови Верховного Суду, на які посилається представник відповідача в касаційній скарзі, не є релевантними до спірних правовідносин. Суди попередніх інстанції надали оцінку доказам у справі та зробили обґрунтований висновок про задоволення позову.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

08 травня 2009 року рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в цивільній справі № 2/2929/09 позов компанії «Central International Inc» до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, заподіяної злочином, зі зверненням стягнення на забезпечені арештом кошти - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь компанії «Central International Inc» 3 238 515,00 грн основного боргу та 321 600,00 грн упущеної вигоди, всього - 3 560 115,00 грн, допустивши звернення стягнення на арештовані як забезпечення цивільного позову кошти, що знаходяться на рахунках компанії «Union Global Capital» № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 в швейцарському банку «Union Bancaire Privee». В іншій частині позовних вимог відмовлено.

08 жовтня 2009 року ухвалою апеляційного суду Хмельницької області апеляційні скарги відхилено, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 травня 2009 року залишено без змін.

24 грудня 2009 року ухвалою Верховного Суду України відмовлено у відкритті касаційного провадження на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 08 травня 2009 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 08 жовтня 2009 року.

На підставі рішення Хмельницького міськрайонного суду від 08 травня 2009 року видано виконавчий лист № 2-2929/2009 про стягнення з ОСОБА_1 на користь компанії «Central International Inc» 3 560 115,00 грн, допустивши звернення стягнення на арештовані як забезпечення цивільного позову кошти, що знаходяться на рахунках компанії «Union Global Capital» № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 в швейцарському банку «Union Bancaire Privee».

04 грудня 2009 року компанія «Central International Inc» звернулася із заявою до Міського відділу Державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції та пред`явила до виконання вищевказаний виконавчий лист № 2-2929/2009 про стягнення з ОСОБА_1 на користь компанії «Central International Inc» коштів у розмірі 3 560 115,00 грн.

07 грудня 2009 року головним державним виконавцем Міського відділу Державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції Перепелюк О. П. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_3.

Станом на час розгляду справи судами вказане виконавче провадження відкрите та перебуває на примусовому виконанні.

У порядку виконання вироку Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 вересня 2006 року, яким ОСОБА_1 засуджено за частиною другою статті 190, частиною другою, третьою статті 358, частиною першою статті 263 Кримінального кодексу України, та звільнено від відбування покарання за спливом строків давності, керуючись статті 409 Кримінального процесуального кодексу України, Хмельницький міськрайонний суд постановою від 25 травня 2007 року ухвалив: кошти в сумі 205 091,25 доларів США, які знаходяться під арештом на рахунку компанії «Union Global Capital» № НОМЕР_1 в швейцарському банку «Union Bancaire Privee» на ім`я ОСОБА_1 - належать ОСОБА_6 та підлягають поверненню на користь останнього.

10 липня 2007 року ухвалою апеляційного суду Хмельницької області постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2007 року залишено без змін.

11 квітня 2013 року рішенням Хмельницького міськрайонного суду в справі № 2/2218/4912/11, залишеним без змін ухвалами Апеляційного суду Хмельницької області від 20 червня 2013 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2014 року, позов задоволено частково, визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 загальною площею 59,7 кв. м. Виключено з акта опису майна, складеного 25 березня 1998 року слідчим прокуратури м. Хмельницького та з-під арешту, накладеного постановою державного виконавця Першого Хмельницького міського управління юстиції від 04 березня 2010 року 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_4 на праві власності. Вирішено питання судових витрат.

Під час розгляду справи № 2/2218/4912/11 судами було встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_7 перебували в шлюбі з 20 червня 1987 року до 24 січня 1997 року.

09 листопада 1994 року, тобто в період шлюбу, між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Щодо посилань позивачки на те, що стосовно квартири подружжям було досягнуто усної угоди, згідно з якою квартира перейшла у власність ОСОБА_7 , яка у зв`язку з цим відмовилася від вимог про стягнення аліментів на дитину, тобто ОСОБА_1 за такої умови розпорядився своєю частиною квартири у спільному майні подружжя, суди зазначили, що чинний на той час Кодекс про шлюб та сім`ю України не передбачав укладення такої угоди, а також, що офіційно колишнє подружжя не оформило відповідної угоди про перехід права власності до позивачки, а тому спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

За таких обставин за ОСОБА_5 було визнано право власності на 1/2 частини квартири, а іншу 1/2 частку зазначеної квартири залишено у власності ОСОБА_1

19 серпня 2014 року (незважаючи на рішення Хмельницького міськрайонного суду від 11 квітня 2013 року в справі № 2/2218/4912/11) ОСОБА_5 відчужила за договором купівлі-продажу квартири від 19 серпня 2014 року всю квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 , який як неповнолітній діяв за згодою матері - ОСОБА_3 та згодою батька - ОСОБА_1 .

Згідно з пунктом 9 вказаного договору заява про згоду на укладення цього договору від колишнього чоловіка продавця - ОСОБА_1 посвідчена приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Папкою Т. В. 19 серпня 2014 року за реєстровим № 1671.

12 червня 2018 року за договором дарування ОСОБА_2 подарував (передав безоплатно у власність), а його матір ОСОБА_3 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 .

Позиція Верховного Суду

Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)).

У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Одним і з визначених у статті 16 ЦК України способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У статті 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що, оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 ЦК України, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Верховний Суд у постановах від 19 листопада 2025 року в справі № 199/5577/23, від 20 серпня 2024 року в справі № 700/337/23 та ін. виснував, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду в постановах від 08 вересня 2025 року в справі № 347/721/22, від 14 вересня 2022 року в справі № 369/8077/19).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/ встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі №201/3274/21, від 22 листопада 2023 року в справі № 128/1878/20).

У ЦК України закріплений підхід, за якого оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що перебуває в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року в справі № 161/4579/24, від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20,).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц, на яку, зокрема, посилається заявник в касаційній скарзі, виснувала, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Тобто Велика Палата Верховного Суду сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

-фіктивного (стаття 234 ЦК України);

-такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

-такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значущих дій.

Застосування конструкції «фраудаторності» під час оплатного цивільно-правового договору має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) під час виконання зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно.

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

Подібні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила і в постанові від 07 вересня 2022 року в справі № 910/16579/20.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 зазначила, що у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.

Зокрема, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що суди попередніх інстанцій з огляду на встановлену сукупність обставин (момент вчинення правочину з відчуження спірного нерухомого майна; відсутність у відчужувача (боржника) активів після відчуження спірного нерухомого майна; пов`язаність боржника і набувача; внесення спірного нерухомого майна до статутного капіталу за заниженою вартістю), обґрунтовано кваліфікували спірний правочин як фраудаторний.

Отже, Верховний Суд вже сформував усталену судову практику про можливість оскарження такого (фраудаторного) правочину особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує такий правочин, якщо ця особа доведе, що особа, яка уклала договір та відчужила за ним майно, свідомо погіршила свій майновий стан з метою уникнення відповідальності перед кредитором.

У справі встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , будучи боржником позивача за рішенням суду про стягнення шкоди, заподіяної злочином, у справі № 2/2929/20009 у загальній сумі 3 560 115,00 грн і достовірно знаючи про рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 квітня 2013 року в справі № 2/2218/4912/11, яким за ним визнано право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , надав згоду колишній дружині ОСОБА_4 на відчуження всієї квартири (зокрема і його частки) на користь його сина - ОСОБА_2 , який на той час був неповнолітнім, діяв за його згодою. Син ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у подальшому подарував зазначену квартиру своїй матері (і дружині ОСОБА_1 ). Водночас згідно з відомостями Відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради від 16 жовтня 2023 року ОСОБА_1 дотепер зареєстрований за адресою: квартира АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 14 грудня 2022 року № 317598795 щодо суб`єкта - фізичної особи ОСОБА_1 , за останнім не зареєстровано на праві власності будь-якого іншого нерухомого майна.

Отже, суди правильно встановили, що в цьому випадку дії ОСОБА_1 під час укладення оспорюваних правочинів можна оцінити як зловживання правом на шкоду правам інших осіб з метою уникнення звернення стягнення на належне йому нерухоме майно, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 під час примусового виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 квітня 2013 року в цивільній справі № 2/2929/2009.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними, зводяться до зловживання правом та свідчать про укладення оспорюваних договору купівлі-продажу квартири та договору дарування даної квартири на шкоду кредиторам (фраудаторним правочином).

Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 19 листопада 2025 року в справі № 569/17823/24.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що суди не врахували відсутності такої ознаки фраудаторного правочину, як «короткий проміжок часу між укладеними договорами», є необґрунтованими, оскільки дійсно рішення суду перебувало на примусовому виконанні з 2009 року, однак частки у спільній сумісній власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 були визначені за рішенням суду, яке набрало законної сили лише 20 червня 2013 року, а переглядалося Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 квітня 2014 року, а з моменту визнання права власності на частину квартири в справі № 2/2218/4912/11 та укладенням оспорюваного договору купівлі-продажу минуло менше року.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у межах захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує у межах захисних правовідносин (зобов`язань).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України в попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Оскаржувані судові рішення ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна юридична оцінка із правильним застосуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а суд під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, оцінка яких надана судами першої та апеляційної інстанцій як судами факту, а суд касаційної інстанції як суд права позбавлений повноважень встановлювати фактичні обставини справи, досліджувати докази та надавати їм оцінку.

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2019 року в справі № 646/3972/16-ц, від 18 грудня 2019 року в справі № 910/2545/19, від 30 січня 2020 року в справі № 910/21194/17, від 13 вересня 2023 року в справі № 522/21486/18, від 10 січня 2024 року в справі № 569/6234/22, є безпідставним, з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) та від 22 лютого 2022 року в справі № 201/16373/16-ц (провадження № 14-27цс21) зазначила, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші.

Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, а саме взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», зокрема пункту 1 частини другої статті 389 та пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України, таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин та/чи їх специфічний об`єкт.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).

У справі № 646/3972/16-ц Верховний Суд виснував, що суд апеляційної інстанції зробив правильний висновок про те, що оспорюваний договір не направлений на реальне настання правових наслідків, а спрямований на встановлення особі перешкод у розпорядженні спірною квартирою. Тобто дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав.

У справі № 522/21486/18 Верховний Суд скасував постанову апеляційного суду і направив справу на новий розгляд з посиланням на те, що суд апеляційної інстанції зробив передчасний висновок про те, що позивач не довів порушення своїх прав з боку відповідача як боржника, який має борг перед позивачем, відчуженням належного йому майна. Крім того, в матеріалах справи наявне клопотання відповідача про застосування позовної давності, а доводи відповідача про пропуск позовної давності для пред`явлення позову про визнання правочину недійсним та витребування майна залишились позо увагою апеляційного суду; перебіг позовної давності та причини пропуску строку давності апеляційним судом не встановлені.

У справі № 569/6234/22 суди розглядали скаргу на дії та постанову державного виконавця про зняття арешту з майна боржника та оголошення заборони відчуження майна; зобов`язання відділу державної виконавчої служби вжити заходів для припинення арешту невизначеного майна та всього нерухомого майна, накладеного постановою державного виконавця.

Постанови Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 910/2545/19, від 30 січня 2020 року в справі № 910/21194/17 відсутні в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Отже, не можна вважати, що обставини справ, на які посилається заявник в касаційній скарзі, є подібними обставинам справи, що переглядається.

ОСОБА_4 рішення суду не оскаржувала.

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), пункт 29).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Залуцького Віктора Нарцизовича про розгляд справи за участі ОСОБА_1 або його представника відмовити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Залуцького Віктора Нарцизовича залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 01 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік

В. М. Ігнатенко

І. М. Фаловська