Справа № 462/6168/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2025 року м. Львів

Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Мруць І. С.,

за участю секретаря судового засідання Булавки Х.Н.

справа №462/6168/25

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовною заявою представника ТзОВ «ФК Айкон дебт коллекшн» Пархомчука Сергія Валерійовича до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

представник позивача «ФК Айкон дебт коллекшн» Пархомчук Сергій Валерійович через систему «Електронний суд» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №1117321 від 5.10.2020 року у розмірі 12594,60 грн. та понесені судові витрати.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05 жовтня 2020 року між ТзОВ «Лінеура України» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання коштів №1117321. Договір підписано електронним підписом позичальника. Зазначає, що на виконання умов договору позикодавець надав відповідачу грошові кошти в розмірі 6000 грн., що підтверджується довідкою про перерахування коштів, проте відповідач умови договору не виконав. Зазначає, що відповідно до договорів відступлення права вимоги до ТзОВ «ФК Айкон дебт коллекшн» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №1117321 від 05.10.2020 року на суму 12594,60 грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту 6000 грн. та заборгованості за процентами в сумі 6594,60 грн. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити.

Ухвалою від 19 вересня 2025 року позовну заяву було залишено без руху та в подальшому недоліки усунено.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 29 вересня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено справу слухати у спрощеному порядку без повідомлення (виклику) сторін, відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

16.10.2025 року від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву. У поданому відзиві просить відмовити у задоволені позовних вимог. Зазначає, що позивачем не доведено факт укладання договору, а відповідач не пригадує обставин укладання даного договору. Також посилається на нікчемність договору в силу недодержання письмової форми такого договору. Окрім цього, зазначає, що позивачем неправильно нараховано суму заборгованості, не враховано Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». (а.с.53-60)

03.11.2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача ТзОВ «ФК Айкон дебт коллекшн» Пархомчука С.В. надійшли додаткові пояснення у справі. Зазначає, що договір укладався в електронній формі, підписання якого здійснювалося шляхом застосування електронного підпису відповідача. Також зазначає, що відповідач пройшов передбачені етапи ідентифікації та підтвердження наміру укладення договору. Щодо нарахування відсотків військовослужбовцям зазначає що відповідач не повідомляв первісного кредитора про наявності таких пільг, окрім цього зазначає, що відсотки позивачем не нараховувалися, а такі нараховані лише первісним кредитором. Враховуючи наведене просить позов задовольнити. (а.с.70-77)

10.11.2025 року від відповідача ОСОБА_1 надійшли заперечення у яких просить відмовити позивачу у задоволені позовних вимог у повному обсязі та відмовити у задоволені заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, вивчивши наявні в справі докази, з`ясувавши обставини справи, суд дійшов наступних висновків.

Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з матеріалів справи, 05.10.2020 між ТзОВ «Лінеура України» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту №1117321, зі сторони відповідача договір підписаний електронним підписом 05.10.2020 18.38.05 ОСОБА_1 (а.с.10-13)

Також, на підтвердження укладення договору позивачем долучено довідку про ідентифікацію. (а.с.19).

Відповідно до умов договору сторонами погоджено суму кредиту 6000 грн, строк кредитування: 29 днів, стандартну процентну ставку 1.90% в день, орієнтовну загальну вартість кредиту за стандартною ставкою 9306.00 грн, за зниженою ставкою 6017,40 грн. Окрім цього сторонами погоджено умови видачі та повернення кредитних коштів. (а.с.10-13)

До договору позивачем також долучено графік платежів підписаний відповідачем електронним підписом 05.10.2020 18.38.05 ОСОБА_1 (а.с.14)

Суд критично ставиться до доводів відповідача про відсутність доказів на підтвердження укладання договору, оскільки такі спростовуються наявними матеріалами справи. Доказів, які б спростовували факт укладання договору відповідачем суду не подано.

На підтвердження виконання умов договору, щодо здійснення переказу грошових коштів позивачем додано лист генерального директора ТОВ «УПР» - Веліканова Євгена відповідно до якого підтверджується успішний переказ грошових коштів на платіжну картку клієнта: 05.10.2020 року 18:39:05 на суму 6000.00 грн, маска картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua -68363508, призначення платежу; зарахування 6000 грн на картку НОМЕР_1 . (а.с.33)

При цьому, суд також враховує, що даний номер платіжної картки НОМЕР_1 зазначений в договорі №1117321 від 05.10.2020 року, як реквізити надані клієнтом товариству з метою отримання кредиту. (п.2.1 договору, а.с.10 зворот)

Суд критично ставиться до доводів відповідача про відсутність доказів на підтвердження перерахування відповідачу коштів відповідно до умов договору, оскільки такі суперечать матеріалам справи. Суд враховує, що відповідачем не подано жодного доказу, які б спростовували належність йому картки за № НОМЕР_1 , а також зарахування коштів 05.10.2020 року, тощо.

07 вересня 2021 року між ТзОВ «Лінеура України» та ТзОВ «ФК Сіті фінанс груп» укладено договір факторингу №01-07092021. Відповідно до реєстру боржників від 07 вересня 2021 року до договору факторингу відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором №1117321 від 05.10.2020 року. (а.с. 18, 24-27, 31,)

07 вересня 2021 року між ТзОВ «ФК Сіті фінанс груп» та ТзОВ «ФК Айкон дебт коллекшн» укладено договір факторингу №2-07/09/2021. Відповідно до реєстру боржників від 07 вересня 2021 року до договору факторингу відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором №1117321 від 05.10.2020 року. (а.с.19, 20-21)

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610 ЦК України та частиною 1 статті 612 ЦК України зобов`язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною 2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з наданої позивачем виписки заборгованості за договором №1117321 від 05.10.2020 року відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитом в розмірі 12594,60 грн., з яких 6000 грн. заборгованість за тілом кредиту, 6594,60 грн. заборгованість за процентами за період з 05.10.2020 року по 12.06.2025 року (а.с.16)

Беручи до уваги отримання відповідачем кредиту, невиконання відповідачем умов договору, що призвело до порушення терміну погашення кредиту за кредитним договором, суд приймає до уваги виписку з особового рахунку, наданий позивачем, в частині підтвердження наявності заборгованості по кредиту.

Водночас, щодо розміру такої заборгованості, суд зауважує наступне.

Оскільки договором №1117321 від 05.10.2020 року визначений строк його дії, який становить 29 днів, саме протягом цього строку позивач мав право нараховувати відповідачу передбачені цим договором відсотки.

Згідно положень п. 1.2, 1.3, 1.4.2 договору, сторони погодили суму у розмірі 6000 грн., строк дії договору 29 днів, проценти 1.90% в день.

Позивачем не долучено доказів, які підтверджують пролонгацію дію договору відповідачем відповідно до п.4.1 договору.

Договором визначений строк його дії, який становить 29 днів, саме протягом цього строку позичальник мав право нараховувати відповідачу передбачені цим договором відсотки.

Суд звертає увагу, що позивачем не надано детальний розрахунок заборгованості за процентами у розмірі 6594,60 грн. У долученій виписці з особового рахунка зазначається тільки сума заборгованості по процентам у розмірі 6594,60 грн. та період виписки за 05.10.2020 по 12.06.2025, без зазначення періоду та відсоткової ставки нарахування такої, а тому судом такий розрахунок не береться до уваги.

Статтями 1046, 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 статті 1048 та частини 1 статті 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Згідно правової позиції, викладеної у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12, провадження №14-10цс18), від 04 липня 2018 року (провадження №14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 року (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від вказаного правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 року (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»).

Велика Палата виснувала, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Слід зазначити, що у разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту після прострочення виконання грошового зобов`язання нараховуються проценти за порушення грошового зобов`язання у розмірі, визначеному законом або договором (частина друга статті 625 ЦК України).

Щодо посилань відповідача у відзиві про застосування пільг, передбачених п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», судом встановлено наступне.

Як на підставу застосування п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідачем долучено довідку від 12.07.2024 року № 1630/2174. (а.с.58-59), відповідно до якої ОСОБА_1 з 09.06.2022 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України.

Згідно договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №1117321 такий укладено 05.10.2020 року строком на 29 днів тобто до 02.11.2020 року. (а.с.10-13)

Відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у редакції станом на момент дії договору: «Військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.»

Однак, враховуючи, що Договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №1117321 від 05.10.2020 року визначений строк його дії, який становить 29 днів, саме протягом цього строку позичальник мав право нараховувати відповідачу передбачені цим договором відсотки, судом не приймаються до уваги розрахунок заборгованості наданий позивачем який виходить за межі строку дії договору, відповідачем не долучено доказів, що він був військовослужбовцем з початку особливого періоду тобто з 18 березня 2014 року або доказів що він був призваний на військову службу під час мобілізації під час дії договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №1117321 від 05.10.2020 року, тому у суду відсутні підстави застосування п. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Виходячи із суми позики, узгодженої процентної ставки та строку кредитування (строку договору), заборгованість відповідача за відсотками складає 3306 грн. (6000*29*1.9%=3306).

Таким чином, заборгованість становить 9306 грн. яка складається з 6000 грн. заборгованості по тілу кредиту (відповідно до виписки з особового рахунка а.с. 16) та 3306 грн. заборгованості по процентам.

Відтак позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Представник позивача також подав заяву про розподіл судових витрат понесених у зв`язку з розглядом справи у якій просить стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 10 500,00 грн.

Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Також Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2020 у справі №201/14495/16-ц зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі №362/3912/18.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження витрат на правову допомогу позивач надав копію договору про надання правничої допомоги № 09/07/2025 від 09.07.2025 року, копію Акту про отримання правової допомоги від 08.10.2025 року, платіжну інструкцію. (а.с. 22-23, 65-66).

Судом встановлено, що спір який виник між сторонами у справі відноситься до категорії спорів, які виникають у зв`язку із стягненням заборгованості за порушення грошового зобов`язання; матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження, збирання б яких адвокат витратив значний час. Справа є малозначною в силу вимог закону.

За таких обставин, вважаю, що позивачем витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500,00 грн. є завищеними та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд доходить висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідача на корить позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду справи у розмірі 4000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Задовольняючи позовні вимоги частково, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 2422,40 грн. розділяється між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. (а.с. 32)

Таким чином, із відповідача на користь позивача слід стягнути 1789 грн. 91 коп. (73.89 % від 2422,40 грн.) судового збору.

На підставі наведеного та керуючись ст.12, 13, 76-78, 81, 141, 258-259, 264-265, 274, 279 ЦПК України, суд -

ухвалив:

позовну заяву представника ТзОВ «ФК Айкон дебт коллекшн» Пархомчука Сергія Валерійовича до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Айкон дебт коллекшн»- заборгованість за договором №1117321 від 05.10.2020 року у розмірі 9306 (дев`ять тисяч триста шість) гривень, 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Айкон дебт коллекшн»- 1789(одна тисяча сімсот вісімдесят дев`ять) гривень, 91 копійка судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Айкон дебт коллекшн» - 4000 (чотири тисячі) гривень, 00 копійок понесених витрат на правову допомогу.

В решті вимог позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови.

Учасники справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Айкон дебт коллекшн», місце знаходження: 01042, місто Київ, вулиця Саперне Поле, будинок 12, ;

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Рішення суду складено 30 грудня 2025 року.

Суддя: І.С. Мруць