КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/18661/24

27 листопада 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вихрицького Романа Павловича на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Застрожнікової К.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що вона, ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 жовтня 2005 року та є батьками - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Солом`янського районного суду м Києва від 05 грудня 2019 року шлюб між подружжям було розірвано. Після припинення ведення спільного господарства з відповідачем дитина залишилась проживати разом з нею, ОСОБА_3 , і перебуває на її утриманні.

Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 стала повнолітньою. Згідно довідки № 182/20 від 22 жовтня 2020 року ОСОБА_4 є студенткою 3 (третього) курсу Економіко-технологічного коледжу Київського інституту бізнесу та технологій І (першого) рівня акредитації. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року у справі № 760/24091/20 з відповідача було стягнуто на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви - 04.11.2020 року і до закінчення навчання - 25.06.2022 року, але не більше, ніж до досягнення ОСОБА_4 23-х річного віку.

На виконання даного рішення суду Солом`янським відділом державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 21.01.2022 було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_5, однак, відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання щодо утримання дитини не виконував. З моменту відкриття виконавчого провадження відповідач аліменти не сплачував взагалі, внаслідок чого у у нього утворилась заборгованість зі сплати аліментів.

Відповідно до складеного державним виконавцем розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у ВП НОМЕР_5 у відповідача наявна заборгованість у розмірі 59 200 грн. Отже, загальна сума пені за прострочення відповідачем сплати аліментів становить 629 582 грн. Оскільки розмір пені за місяці, за які стягується пеня, не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується, то загальна сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача становить 59 200 грн.

З урахуванням наведених обставин, позивач ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь неустойку (пеню) за невчасно сплачені аліменти на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у сумі 59 200 грн, а також стягнути витрати на надання професійної правничої допомоги в розмірі 10 000 грн.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 пеню за прострочення сплати аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка продовжувала навчання, в розмірі 30 000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Держави судовий збір у сумі 1 211,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Вихрицький Роман Павлович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року в частині задоволених вимог та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 .

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона відповідача посилалась в обгрунтування своїх заперечень.

Зазначає, що старша донька ОСОБА_4 не є його біологічною донькою та він усиновив ОСОБА_4 після укладання шлюбу з позивачкою у 2005 році. Після розлучення позивач припинила будь-який зв`язок з ним, а також його спілкування з дитиною.

Він ніколи не відмовлявся від дітей та сплачував аліменти у міру своїх можливостей.

Наданий державним виконавцем розрахунок заборгованості за аліментами відповідач вважає таким, що не відповідає дійсності, оскільки в ньому не враховано сплату ним аліментів шляхом звернення стягнення на заробітну плату, отриману у ТОВ «Сільпо-Фуд», на суму 19 451,81 грн.

Судом першої інстанції також не враховано, що 10.06.2022 року він уклав шлюб з ОСОБА_7 та у шлюбі у них народилась донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Дружина не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, та на його утриманні перебувають дружина, спільна донька та донька ОСОБА_9 від попереднього шлюбу ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яких він зобов`язаний утримувати відповідно до закону.

До того ж, виконавче провадження, яке є предметом даного спору, було відкрито за кілька днів до повномасштабного вторгнення, та із цим пов?язане неумисне невиконання відповідачем цього рішення про сплату аліментів, оскільки пошук роботи та отримання ним доходу тривалий час був неможливий.

При цьому, надана позивачкою копія витягу з ЄРДР щодо кримінального провадження, зареєстрованого 24.06.2022 року за її заявою про ухилення відповідача від сплати аліментів, не підтверджує доводів позивачки про злісне ухилення батька (відповідача) від сплати аліментів, так як факт здійснення досудового розслідування за відсутності вироку суду, який набрав законної сили, не свідчить про наявність у його діях ознак кримінального правопорушення.

Виходячи з викладеного, відповідач вважає, що підлягають встановленню обставини відсутності факту його ухилення від сплати аліментів та відсутності його вини у виникненні заборгованості і, відповідно, відсутності підстав для стягнення неустойки (пені).

В апеляційній скарзі сторона відповідача зазначає, що очікує понести у зв`язку із розглядом справи витрати на професійну правничу допомогу у розмірі від 15 000 грн та, керуючись вимогами ч. 8 ст. 141 ЦПК України, просить надати строк протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду для подання доказів на підтвердження розміру судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, на професійну правничу допомогу, які відповідач сплатив або має сплатити у зв`язку з розглядом справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_11 адвокат Єрмак Олег Віталійович просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року - без змін.

Зазначає, що частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача пені за прострочку споати аліментів, суд першої інстанції виходив з наявності доказів про здійснення відповідачем часткових платежів по сплаті алміентів у розмірі, близько 7000 грн, а також врахував те, що у відповідача на утриманні перебувають інші діти. При цьому, обставин, які б виключали вину відповідача у виникненні заборгованості за аліментами не були встановлені під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Безпосередній розрахунок пені за несплату аліментів на утримання доньки, яка продовжує навчання був здійснений на підставі розрахунку заборгованості за аліментами, складеного державним виконавцем в межах ВП НОМЕР_6, тобто, відкритого на підставі виконавчого листа, виданого на стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, що є достатнім, належним та допустимим доказом.

Юридичний обов`язок відповідача, як усиновителя, утримувати повнолітню доньку, яка продовжує навчання, не залежить від наявності чи відсутності кровного споріднення, оскільки положення ст. 207, ст. 232 СК України визначають, що усиновлення надає усиновителям і дітям взаємні права та обов`язки, що притаманні дітям. В цій частині оскаржуване рішення суду цілком узгоджується з положеннями ст.ст. 196, 207, 232 СК України.

Сторона позивача вважає, що фактично, доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до особистої незгоди з прийнятим рішенням, не містять посилання на обставини, які б істотно перешкоджали йому виконувати рішення суду, не наведено доказів, які б виключали його вину у виникненні заборгованості за аліментами, що дає можливість констатувати про необґрунтованість апеляційної скарги.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона позивача заявляє про розмір понесених нею судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, що складає 10 000 грн.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Вихрицький Роман Павлович повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Єрмак Олег Віталійович в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував посилаючись на їх безпідставність, просив скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 05.12.2019 року, постановленого у цивільній справі № 760/18271/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_3 було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 18.12.2019року.

Зі змісту рішення суду слідує, що від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку ОСОБА_5 у ОСОБА_6 у, ІНФОРМАЦІЯ_4 , та малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

З поданої до суду копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 вбачається, що батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрований ОСОБА_1 .

04.11.2021 року Солом`янським районним судом міста Києва було ухвалено рішення у цивільній справі № 760/24091/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, на підставі якого позовні вимоги позивачки були задоволені частково, вирішено стягувати з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_5 и ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_9 року народження, в твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви - 04.11.2020 року і до закінчення навчання - 25.06.2022 року, але не більше, ніж до досягнення ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 , 23-х річного віку. Рішення суду набрало законної сили 07.12.2021 року.

Під час розгляду вказаної цивільної справи судом встановлено, що відповідно до довідки від 22.10.2020 року № 182/20, виданої Економіко-технологічним коледжем Київського інституту бізнесу та технологій, ОСОБА_4 а була студенткою 3 курку І рівня акредитації денної форми навчання за спеціальністю «Ком`стерна інженерія», термін закінчення навчання 25.06.2022 року.

З поданої позивачем до суду інформації про виконавче провадження вбачається, що Солом`янським ВДВС у місті Києві Центрального МУ Міністерства юстиції (м. Київ) 21.01.2022 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_5 на підставі виконавчого листа від 24.12.2021 року № 760/24091/20, виданого Солом`янським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 року народження, в твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 гривень щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви - 04.11.2020 року і до закінчення навчання - 25.06.2022року, але не більше, ніж до досягнення ОСОБА_4 23-х річного віку.

Зі змісту довідки про неотримання аліментів від 16.06.2022 року за № 756310, виданої ОСОБА_3 за підписом в.о. заступника начальника Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) та державного виконавця А. Відешиної, слідує, що ОСОБА_3 дійсно не отримувала аліменти з ОСОБА_1 у період з 01.06.2021 року по 01.06.2022 року згідно рішення суду у справі № 760/13848/20.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № НОМЕР_8, здійсненого головним державним виконавцем Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Л. Лебедєвою від 24.07.2024 року, за вих. № 135309, відповідач ОСОБА_1 має заборгованість зі сплати аліментів за період, починаючи з 04.11.2020 року по 25.06.2022 року станом на 24.07.2024 року у розмірі 59 200 грн.

01.08.2023 року державним виконавцем урамках вказаного виконавчого провадження була винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, відповідно до якої встановлено, що ОСОБА_1 працює в ТОВ «Сільпо-Фуд», та вирішено здійснювати відрахування із суми доходів боржника, щомісячно, до погашення загальної суми заборгованості за виконавчим провадженням, яка складає 59200, 00 грн.

Згідно із копією розрахункового листка за серпень 2023 - жовтень 2023 року за місцем роботи відповідача в ТОВ «Сільпо-Фуд», із заробітної плати відповідача відбулось утримання аліментів.

Відповідно до копії листа за підписом директора ТОВ «Сільпо-Фуд» від 31.10.2023 року ТОВ «Сільпо-Фуд» повертає на адресу Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) копію постанови № НОМЕР_5 від 01.08.2023 року у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 звільнився 04.10.2023 року відповідно до наказу № 170/МЦ278, борг утримано за період з 16.08.2023 по 04.10.2023, залишок боргу становить 52 429, 89 грн, тобто, за період роботи відповідача із загальної суми боргу 59 200 грн було сплачено на погашення заборгованості 6 770, 11 грн.

14.10.2024 року відповідно до платіжної інструкції на переказ готівки № 0484 відповідачем було сплачено на рахунок Солом`янського районного відділу ДВС у м. Києві 100,00 грн у якості сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_5.

Таким чином, судом встановлено, що за період з 04.11.2020 року по 25.06.2022року, який визначений державним виконавцем у Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_5, відповідач не здійснював погашення суми заборгованості по аліментам, та на час вирішення цивільної справи в суді, із врахуванням виплачених відповідачем коштів на загальну суму 6 870,11 грн, сукупний розмір заборгованості відповідача із виплати аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжувала навчання, становить 52 329, 89 грн.

У якості поважності причин невиплати заборгованості із аліментів відповідач подав до суду довідку, видану ФОП ОСОБА_13 , зі змісту якої слідує, що ОСОБА_1 дійсно працює кухарем у ФОП ОСОБА_13 з 10 січня 2024 року за основним місцем роботи на умовах неповного робочого дня з оплатою праці 4300 грн на місяць; копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , зі змісту якого вбачається, що 10.06.2022 року відповідач зареєстрував шлюб із ОСОБА_7 , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_7 »; копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , відповідно до якого у відповідача народилась донька ОСОБА_8 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 серії НОМЕР_4 ; відомості про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів в іншому виконавчому провадженні № НОМЕР_7, в якому за відповідачем за період з 24.06.2020 року по липень 2023 року рахується заборгованість у сумі 95 809,17 грн, починаючи з 01.08.2023року заборгованість зі сплати аліментів становить 83 997,11 грн (розрахунки заборгованості, виконані державним виконавцем Тур А.О.); виписка по рахунку приватного клієнта з 23.08.2023 року по 06.10.2023року, з якої вбачаються обставини утримання аліментів із доходів відповідача на суму 15 810, 87 грн у виконавчому провадженні № НОМЕР_7; характеристику з місця проживання відповідача, відповідно до якої відповідач має склад сім`ї: дружина ОСОБА_9 , дві доньки - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_8 , 2022 року народження; копію довідки ОК «Прогрес-Житло» від 15.10.2024 за № 58, зі змісту якої слідує, що за адресою АДРЕСА_1 , проживають разом із відповідачем його дружина та дві доньки; копію позитивної за своєю суттю характеристики на ОСОБА_1 з місця роботи, ресторан «Солом`янська броварня», де відповідач працює з 10.01.2024року; копію довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі, на предмет вживання психоактивних речовин від 11.10.2024року, виданої ТОВ «Медичний центр «Клініка Медісервіс», відповідно до якої останній на обліку не перебуває.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів, суд першої інстанції вказав на те, що відповідач є працездатним, тому мав можливість працевлаштуватись або стати на облік у Центрі зайнятості для пошуку роботи з метою виконання рішення суду про стягнення аліментів. Відсутність можливості працевлаштування на більш високооплачувану роботу не може бути обставиною, яка б звільнила його від обов`язку зі сплати заборгованості та пені за аліментами. Доказів, на підтвердження обставин перебування відповідача на лікуванні чи погіршення стану здоров`я останнього, що могло б бути підставою для звільнення його від відповідальності за прострочення виконання зобов`язання із виплати аліментів до суду не подано. Перебування відповідача у зареєстрованому шлюбі, починаючи з 10.06.2022 року, та народження у відповідача доньки 01.09.2022 року не вказує на наявність поважних причин несплати ним аліментів на виконання рішення суду за період з 04.11.2020 року по 25.06.2022 року, за який утворилась заборгованість у сумі 59 200 грн, та відсутність обов`язку погасити вказану заборгованість до 13.08.2024 року, дати звернення позивачки до суду із вказаним позовом.

Водночас, суд доходить до висновку про можливість зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки до 30 000 грн, виходячи із обставин наявності на утриманні відповідача малолітньої доньки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 від шлюбу відповідача із ОСОБА_7 , наявність іншого виконавчого провадження № НОМЕР_7, в якому з відповідача стягуються аліменти на утриманні доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , склад сім`ї відповідача, розмір заробітної плати, отримуваної відповідачем за основним місцем роботи у ФОП ОСОБА_13 , що у своїй сукупності вказує на можливість застосування до вказаних правовідносин приписів ч. 2 ст. 196 СК України.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

Частиною першою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак, таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У справі, яка переглядається, судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 на підставі рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04.11.2021 року у справі № 760/24091/20, має сплачувати на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_5 и ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_9 року народження, в твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви - 04.11.2020 року і до закінчення навчання - 25.06.2022 року, але не більше,ніж до досягнення ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 , 23-х річного віку.

ОСОБА_1 не підтвердив належними та допустимими доказами відсутність існування у нього заборгованості зі сплати аліментів та її погашення частинами на протязі певного часу.

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № НОМЕР_8, здійсненого головним державним виконавцем Солом`янського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) Л. Лебедєвою від 24.07.2024 року за вих. № 135309 слідує, що відповідач мав заборгованість зі сплати аліментів за період, починаючи з 04.11.2020 року по 25.06.2022року станом на 24.07.2024 року у розмірі 59 200 грн.

Вказаний розрахунок у встановленому законом порядку відповідач не оскаржував.

Відповідно до копії листа за підписом директора ТОВ «Сільпо-Фуд» від 31.10.2023 року ТОВ «Сільпо-Фуд» з заробітної плати ОСОБА_1 утримано боргпо сплаті аліментів за період з 16.08.2023 року по 04.10.2023року в розмірі 6 770, 11 грн, а відтак, залишок боргу з 59 200 грн становить 52 429, 89 грн.

14.10.2024 року відповідно до платіжної інструкції на переказ готівки № 0484 відповідачем було сплачено на рахунок Солом`янського районного відділу ДВС у м. Києві 100,00 грн.

Таким чином, як вірно встановлено судом першої інстанції, за період з 04.11.2020року по 25.06.2022 року, який визначений державним виконавцем у Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № НОМЕР_8, на час вирішення цивільної справи в суді, із врахуванням виплачених відповідачем коштів на загальну суму 6 870, 11 грн, сукупний розмір заборгованості відповідача із виплати аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжувала навчання, становить 52 329, 89 грн.

Позивачкою заявлені позовні вимоги про стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів у розмірі 59 200 грн.

Суд враховує, що під час здійснення розрахунку пені за несвоєчасну сплату аліментів, позивачем не враховано імперативні приписи частини 1 статті 196 СК України.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відтак, враховуючи імперативні приписи частини 1 статті 196 СК України, суд першої інстанції прийшов до вірного висновк про те, що максимальний розмір пені не повинен становитибільше 100 відсотків заборгованості, а саме 52 329, 89 грн, з урахуванням усіх сплачених відповідачем платежів.

Позивач із визначеноюсудом першої інстанції сумою заборгованості погодилася, а тому рішення суду першої інстації не оскаржувала.

Частиною дев`ятою статті 7 СК України передбачено, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі статтею 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що у такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19).

Частиною 2 статті 196 СК України, що визначено розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Отже, питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 дійсно працює кухарем у ФОП ОСОБА_13 з 10 січня 2024 року за основним місцем роботи на умовах неповного робочого дня з оплатою праці 4300 грн на місяць.

З копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , вбачається, що 10.06.2022 року відповідач зареєстрував шлюб із ОСОБА_7 , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_7 ». У вказаному шлюбі народилася спільна донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .

У виконавчому провадженні № НОМЕР_7 відбувається стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів на утримання спільної доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , в якому за відповідачем за період з 24.06.2020 року по липень 2023 року рахується заборгованість у сумі 95 809,17 грн, починаючи з 01.08.2023 року заборгованість зі сплати аліментів становить 83 997,11 грн (розрахунки заборгованості, виконані державним виконавцем Тур А.О.).

Врахувавши надані відповідачем докази щодо перебування у нього на утриманні ще двох дітей, заборгованосі у виконавчому провадженні № НОМЕР_7, а також поступового погашення ним заборгованості по сплаті аліментів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, правильно застосував положення частини 2 статті 196 СК України, та дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру неустойки (пені), яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 до 30 000 грн.

Позивач із визначеними судом підставами для зменшення розміру неустойки погодилася, а тому рішення суду першої інстації не оскаржувала.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач усиновив ОСОБА_4 після укладання шлюбу з позивачкою у 2005 році та не є її біологічним батьком, а після розлучення позивачка припинила будь-який зв`язок з ним, а також його спілкування з дитиною, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують оскільки, відповідно до частини першої статті 207 СК України, усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 225 СК України усиновлення вважається здійсненим у день набрання чинності рішенням суду про усиновлення.

За змістом частини другої статті 231 СК України якщо усиновлювач записується батьком дитини, відповідно змінюється по батькові дитини.

Згідно із частиною першою статті 232 СК України з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. При усиновленні дитини однією особою ці права та обов`язки можуть бути збережені за бажанням матері, якщо усиновлювачем є чоловік, або за бажанням батька, якщо усиновлювачем є жінка.

З моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням (частина третя статті 232 СК України).

Частинами четвертою, п`ятою статті 232 СК України визначено, що усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

Щодо тлумачення положень абзацу другого частини першої статті 232 СК України в контексті збереження прав та обов`язків з дитиною одним із батьків за походженням, Верховний Суд у постанові від 31.08.2022 у справі № 522/5039/21 вказав на те, що їх треба розуміти таким чином, що законодавець передбачив можливість дитині, яка усиновлена однією особою, зберегти правовий зв`язок із батьком або матір`ю за походженням, які не позбавлені батьківських прав та надали згоду на усиновлення.

При цьому таке збереження правового зв`язку можливо лише у спосіб, який виключає ситуацію в якій у дитини, з юридичної точки зору, будуть одночасно наявні дві матері або два батька.

Тобто, у разі, якщо дитина усиновлена чоловіком, збереження прав та обов`язків між дитиною та її батьком за походженням (біологічним батьком) виключене, однак можливе збереження прав та обов`язків між матір`ю та дитиною.

Відповідно, якщо усиновлювачем є жінка, збереження прав та обов`язків між дитиною та її матір`ю за походженням (біологічною матір`ю) виключається, але можуть бути збережені права та обов`язки між батьком та дитиною.

Сімейне законодавство України не передбачає обов`язку батька за походженням, чия дитина усиновлена іншим чоловіком, утримувати таку дитину до досягнення нею повноліття.

Таким чином, в силу приписів ст. 225 СК України, після усиновлення дитини у ОСОБА_1 виникли особисті та майнові права і обов`язки з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 , у тому числі, в частині обов`язку утримувати дитину до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення ОСОБА_4 23-х річного віку, та не можуть бути відновлені лише за бажанням ОСОБА_1 .

Відомості про визнання недійсним або скасування усиновлення доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 , у матеріалах справи відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що наданий державним виконавцем розрахунок заборгованості за аліментами відповідач вважає таким, що не відповідає дійсності, оскільки в ньому не враховано сплату ним аліментів шляхом звернення стягнення на заробітну плату, отриману у ТОВ «Сільпо-Фуд», на суму 19 451,81 грн, колегія суддів відхиляє, оскільки, як зазначалося вище, розрахунок виконавця у встановленому законом порядку відповідач не оскаржував.

Відповідно до копії листа за підписом директора ТОВ «Сільпо-Фуд» від 31.10.2023 ТОВ «Сільпо-Фуд» повертає на адресу Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) копію постанови № НОМЕР_5 від 01.08.2023 року у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 звільнився 04.10.2023 року відповідно до наказу № 170/МЦ278, борг утримано за період з 16.08.2023 року по 04.10.2023 року, залишок боргу становить 52 429, 89 грн, тобто, за період роботи відповідача із загальної суми боргу 59 200 грн було сплачено на погашення заборгованості 6 770, 11 грн.

Вказаний лист судом першої інстанції враховано під час розгляду справи. Належних та допустимих доказів на спростування даних листа за підписом директора ТОВ «Сільпо-Фуд» від 31.10.2023 року, відповідачем не надано і матеріали справи їх не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення також не враховано, що 10.06.2022 року відповідач уклав шлюб з ОСОБА_7 та у шлюбі у них народилась донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , колегія суддів вважає безпідставиними, оскільки з мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що, застосовуючи положення частини 2 статті 196 СК України,суд першої інстанції врахував вказані обставини та зменшив розмір пені, яка стягується з відповідача на користь позивачки, до 30 000 грн.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.). Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені представником відповідача ОСОБА_1 адвоката Вихрицьким Романом Павловичем в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вихрицького Романа Павловича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційніа скарга представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вихрицького Романа Павловича залишена без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Вихрицького Романа Павловича залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 09 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: