ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8746/25 Справа № 204/1706/25 Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №204/1706/25 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Дніпровська міська рада, ОСОБА_2 про визнання основним квартиронаймачем та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 19 червня 2025 року, ухвалене у складі судді Книш А.В., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Чечелівського районного суду міста Дніпра з позовом до Департаменту житлового господарства ДМР, про визнання основним квартиронаймачем та зобов`язання вчинити дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що є законним опікуном ОСОБА_3 , який визнаний недієздатним за рішенням суду від 09 лютого 2009 року у справі №2-о-10/2009 р.

На даний час ОСОБА_3 знаходиться у КЗ «Стародобровільський психоневрологічний інтернат» ДОР, де він зареєстрований за місцем проживання.

Проте, після його лікування, необхідно забезпечити постійне місце проживання у квартирі, яка раніше була закріплена за його сім`єю.

Головним квартиронаймачем житлового приміщення був ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На сьогоднішній день у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований лише ОСОБА_1 , що унеможливлює належну реєстрацію ОСОБА_3 .

Відповідач відмовив у зміні головного квартиронаймача, посилаючись на відсутність родинного зв`язку між позивачем та померлим головним квартиронаймачем.

У зв`язку з чим просив визнати його головним квартиронаймачем неприватизованого житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , що забезпечить належну реєстрацію ОСОБА_3 після його лікування, а також зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради внести відповідні зміни до договору найму, забезпечивши тим самим реалізацію права ОСОБА_3 на житло та подальшу передачу прав на користування та, у перспективі, на приватизацію житлового приміщення на його ім`я.

Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 19 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Департаменту житлового господарства ДМР про визнання основним квартиронаймачем та зобов`язання вчинити дії відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій не погоджується з прийнятим рішенням суду першої інстанції, та вважає, що зазначене рішення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та суперечить практиці Європейського суду з прав людини, положенням Конституції України, Цивільного кодексу України, Житлового кодексу України, Сімейного кодексу України та Закону України «Про основи соціального захисту осіб з інвалідністю в Україні».

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково визначив, що Департамент житлового господарства є неналежним відповідачем.

Відповідно до ст.30 ЖКУ, ст.ст.51, 58, 64, саме виконавчі органи місцевої ради (включно з Департаментом ЖКГ) уповноважені на ведення обліку, реєстрації, укладення та зміну договорів найму щодо неприватизованого житла.

Суд не врахував, що позов подано не в особистих інтересах позивача, а виключно в інтересах недієздатного підопічного, у зв`язку з необхідністю забезпечення його права на житло після виходу зі спеціального закладу.

Позивач не має права на приватизацію, не є родичем наймача, діє виключно як опікун (ст.60 ЦКУ).

Відмова в задоволенні позову суперечить ст.47 Конституції України, яка гарантує право кожного на житло. Держава зобов`язана створювати умови для реалізації цього права. Недопуск підопічного до реєстрації порушує його базове право на житлову безпеку.

Відповідно до ст.64 ЖКУ та правових висновків Верховного Суду України (постанова від 12 жовтня 2016 року у справі №6-126цс16), членами сім`ї наймача можуть бути й інші особи, що фактично вели спільне господарство.

Суд не врахував, що позивач проживав у квартирі разом з наймачем і підопічним до смерті наймача.

Суд проігнорував положення ст.3 СКУ, ст.165.1 ПКУ, де прямо передбачено, що опікун і підопічний вважаються членами однієї сім`ї, навіть без родинних зв`язків.

Рішення суду не враховує особливу вразливість підопічного як особи з інвалідністю з дитинства, та суперечить практиці Європейського суду з прав людини щодо позитивного обов`язку держави забезпечити ефективний захист прав таких осіб (ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначає, що ця справа має виключно публічний і соціальний характер.

Вказує, що діє виключно як опікун недієздатної особи, з метою збереження його єдиного можливого житла. Стан здоров`я ОСОБА_3 - незворотний. Він з дитинства має психічне захворювання, визнаний недієздатним. Після виписки з установи він не має іншого житла. Відмова у задоволенні позову фактично позбавляє його права на житло і захист держави.

У зв`язку з чим просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення Чечелівського районного суду м.Дніпра від 19 червня 2025 року у справі №204/1706/25 скасувати, та ухвалити нове рішення, яким: визнати ОСОБА_1 головним квартиронаймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1 та зобов`язати Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради внести відповідні зміни до договору найму.

Представник відповідача, скориставшись своїм правом, подав відзив на апеляційну скаргу в якому зауважив, що повідомляв позивача про порядок розгляду питання, та зазначив які недоліки підлягали усуненню для задоволення його заяви, проте позивачем не усунено зазначені недоліки станом на день розгляду справи.

У зв`язку з чим департамент житлового господарства ДМР не мав правових підстав для підготовки проекту рішення виконавчого комітету ДМР про зміну умов договору.

Просив ухвалити рішення відповідно до наявних в матеріалах справи доказів та вимог чинного законодавства.

Сторони в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

З технічних причин позивач ОСОБА_1 не зміг забезпечити належний відео-конференц зв`язок з судом, а відповідно до ч.5 ст.212 ЦПК України, ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо, несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 05 серпня 1974 року ОСОБА_4 видано ордер на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьком якого є ОСОБА_4 , матір`ю третя особа у справі ОСОБА_2 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2009 року заяву ОСОБА_4 задоволено та визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , недієздатним, встановивши над ним опіку.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року, яке набрало законної сили 16 травня 2017 року, заяву органу опіки та піклування Чечелівської районної у м.Дніпрі ради про призначення опікуна задоволено повністю та призначено ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З 25 січня 2019 року позивач був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

З 12 лютого 2019 року ОСОБА_3 зарахований підопічним КЗ «СПНІ» ДОР» в Криворізькому районі Дніпропетровської області та поставлений на повне державне забезпечення.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 .

Довіреністю від 14 червня 2022 року, посвідченою приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П. та зареєстрованої у реєстрі за №617, третя особа ОСОБА_2 уповноважила, у тому числі, позивача бути її представником: з питань визнання права власності, оформлення та реєстрації права власності (без права розпорядження) на квартиру АДРЕСА_3 ; з питань реєстрації її місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 серпня 2022 року, яке набрало законної сили 09 вересня 2022 року, заяву ОСОБА_2 про встановлення факту проживання за адресою без реєстрації задоволено та встановлено факт проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації, з квітня 1985 року по теперішній час.

З 27 вересня 2023 року третя особа ОСОБА_2 проживає в комунальному закладі «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської області та знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Листом від 16 грудня 2024 року Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради повідомив позивача, що наданий ним пакет документів про надання дозволу на зміну умов договору найму займаного неприватизованого жилого приміщення має недоліки, а саме: 1) відсутні документи, що підтверджують родинні стосунки ОСОБА_1 до померлого наймача ОСОБА_4 ; 2) копія рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року №204/1427/17 не завірена належним чином; 3) копія ордеру від 05 серпня 1974 року №1078 не засвідчена належним чином; 4) відсутні документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України ОСОБА_1 ; 5) відсутня інформація про місце перебування ОСОБА_3 , знятого з реєстрації за АДРЕСА_1 ; 6) відсутні документи, що підтверджують причини розбіжностей в частині площ відповідно до витягу з особового рахунку від 12 липня 2024 року № НОМЕР_1 та копії ордеру від 05 серпня 1974 року №1078, площа квартири АДРЕСА_2 значиться 28,98 кв.м., а в копії технічного паспорта житлова площа значиться 28,6 кв.м.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з тих підстав, що позивачем пред`явлено позов до не належного відповідача, яким є Дніпровська міська рада, відповідного клопотання про залучення співвідповідача ним не було заявлено.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

У частині першій статті 58 ЖК України визначено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно із статтею 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Відповідно до статті 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється.

Відповідно до статті 161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім`ї, які проживають з наймачем.

Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Обставинами справи, встановленими судом першої інстанції, на підставі наданих сторонами доказів у їх сукупності, підтверджено, що 05 серпня 1974 року ОСОБА_4 видано ордер на право зайняття двокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , батьком якого є ОСОБА_4 , матір`ю третя особа ОСОБА_2 .

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 09 лютого 2009 року визнано ОСОБА_3 недієздатним, встановивши над ним опіку.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 квітня 2017 року, яке набрало законної сили 16 травня 2017 року, ОСОБА_1 призначено опікуном ОСОБА_3 .

З 25 січня 2019 року позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

З 12 лютого 2019 року ОСОБА_3 зарахований підопічним КЗ «СПНІ» ДОР» в Криворізькому районі Дніпропетровської області та поставлений на повне державне забезпечення.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_4 .

З 27 вересня 2023 року третя особа ОСОБА_2 проживає в комунальному закладі «Дніпропетровський геріатричний пансіонат» Дніпропетровської області та знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 не є членом сім`ї власників спірної квартири, договору найму жилого приміщення з ними не укладав.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі №6-60цс12 зроблено висновок, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР).

Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, врахувавши норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не довів своє право на проживання у спірній квартирі, в яку вселився за згоди квартиронаймача ОСОБА_4 та в якій постійно проживає із 25 січня 2019 року.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 червня 2022 року в справі №461/1517/19 (провадження №61-5038св21) зазначено, що: «пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Подібний висновок висловлено Великою Палати Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц (провадження №14-61цс18).

Відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради (частина п`ята статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Квартира АДРЕСА_2 знаходиться у власності територіальної громади м.Дніпра, інтереси якої представляє Дніпровська міська рада як представницький орган місцевого самоврядування, який наділений правом приймати від її імені рішення, здійснювати від її імені та в її інтересах функції і повноваження органу місцевого самоврядування, визначені Конституцією України.

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явив позовну вимогу про визнання наймачем житлового приміщення, яке перебуває в комунальній власності, до Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради.

Позивачем не враховано наведені вимоги закону, та не доведено, що саме Департамент житлового господарства ДМР порушив права позивача, тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, що в свою чергу є підставою для відмови у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував, що позов подано не в особистих інтересах позивача, а виключно в інтересах недієздатного підопічного, у зв`язку з необхідністю забезпечення його права на житло після виходу зі спеціального закладу, колегією суддів відхиляються, оскільки не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги, що позивач проживав у квартирі разом з наймачем і підопічним до смерті наймача, також є помилковими, оскільки проживання без оформлення із власниками квартири договору найму жилого приміщення у встановленому законом порядку, не може бути правовою підставою для визнання позивача основним квартиронаймачем.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні суду першої інстанції, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, позивачу надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування заочного рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 19 червня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чечелівський районний суд міста Дніпра від 19 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 29.12.2025 р.

Головуючий суддя О.В.Агєєв