Номер провадження: 22-ц/813/2282/25
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І.А.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про усунення перешкод, що чинять загрозу життю та здоров`ю, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про захист права власності, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та майном шляхом зобов`язання вчинити певні дії, скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бобуйок І.А. 07 травня 2024 року у м. Одеса,

встановила:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_3 , звернулися до суду першої інстанції із вищевказаним позовом, в якому просили усунути загрозу життю, здоров`ю ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , малолітньому ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також майну ОСОБА_1 - домоволодінню за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення споруди, каміна - барбекю, який розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власницею домоволодіння в АДРЕСА_1 , на підставі договору Дарування №1279 від 15.05.2008 року. В домоволодінні фактично проживають та зареєстровані, донька ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та її онук ОСОБА_3 . Поруч з домоволодінням ОСОБА_1 розташовано будинок відповідача ОСОБА_4 .

Позивачі стверджували, що відповідачем побудовано прибудову у вигляді каміну-барбекю, яка примикає до домоволодіння позивачів та оскільки вказана прибудова камін використовується ОСОБА_4 для спалу різного роду речей, то у домоволодінні позивачів виникла пожежна небезпека, що може зашкодити життю, здоров`ю, та пошкодження майна останніх.

У Висновку експерта №10-06/20 від 10.06.2020 року вказано про порушення ДБН стосовно розташування каміна-барбекю за адресою: АДРЕСА_1 , збудованого в безпосередній близькості від будівлі у АДРЕСА_1 , що належить позивачці. Висновком також було встановлено, що розташування каміну-барбекю у частині відсутності нормативного протипожежного розриву не відповідає наступним нормам: ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціонування», ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування і забудова територій».

Враховуючи вищевикладене, позивачі звернулись до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод, що чинять загрозу життю та здоров`ю.

У жовтні 2020 року представник ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та Управління державного архітектурно- будівельного контролю Одеської міської ради про захист права власності, усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та майном шляхом зобов`язання вчинити певні дії, скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, у якому просила суд: зобов`язати Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради скасувати реєстрацію декларації №ОД 50 від 05.12.2019 року будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; зобов`язати ОСОБА_1 усунути ОСОБА_4 перешкоди у користуванні земельною ділянкою та майном, розташованим у АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 своїми силами та за власні кошти знести самочинно збудовану будівлю на межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 , та відновити паркан згідно до меж, визначених державним актом на право власності на земельну ділянку.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_4 є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 03.10.2000 року. Дане домоволодіння складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «Б», житловою площею 109,8 кв.м., та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці площею 679 кв.м.

11.11.2003 року, на підставі рішення Одеської міської ради від 27.12.2002 року №900-XXIV, ОСОБА_4 набув право власності на земельну ділянку площею 0,0329 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Тобто на теперішній час, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, на якій розташовано житловий будинок літ. «Б» житловою площею 109,8 кв.м. та надвірних споруд.

ОСОБА_4 стверджував, що він змушений володіти та користуватися лише частиною своєї земельної ділянки, так як на ділянці, яка межує з його ділянкою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , побудований житловий будинок у два поверхи. Даний житловий будинок побудований братом ОСОБА_1 , який подарував ОСОБА_1 вказаний житловий будинок, та остання зробила реконструкцію вказаного будинку у вигляді зведення другого поверху. Після такої незаконної побудови житловий будинок ОСОБА_1 опинився на території земельної ділянки ОСОБА_4 . Таким чином, позивач за зустрічною позовною заявою вважав, що ОСОБА_1 було здійснено побудову житлового будинку із грубими порушеннями норм будівництва, крім того, вказаний житловий будинок є самочинним будівництвом, який побудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил, у зв`язку із чим ОСОБА_4 звернувся до суду із даним позовом.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07.05.2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_3 , було відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов`язано Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради скасувати реєстрацію декларації №ОД 50 від 05.12.2019 року будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 усунути ОСОБА_4 перешкоду у користуванні земельною ділянкою та майном, розташованим у АДРЕСА_1 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 своїми силами та за власні кошти знести самочинно збудовані приміщення на межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 , перевести будівлю в первісний стан, яка існувала на час договору дарування від 05.05.2008 року, згідно якого будівля складалася з кам`яного житлового будинку під літерою «а», загальною площею 56,4 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м. та надвірний споруд: «В» - вбиральня, №1 - огорожа, розташованих на земельній ділянці 290 кв.м., та відновити паркан згідно до меж, визначених державним актом на право власності на земельну ділянку.

У апеляційній скарзі представник Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволення зустрічного позову, та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволені позову ОСОБА_4 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 , після отримання декларації №ОД 50 від 05.12.2019 року, було здійснено реєстрацію права власності на перебудований будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, оскільки декларація про готовність об`єкта до експлуатації втрачає свою силу після здійснення реєстрації права власності, то скасування такої декларації не є належним способом захисту прав позивача за зустрічним позовом.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 про усунення перешкод, що чинять загрозу життю та здоров`ю, сторонами до апеляційного суду не оскаржувалось, а тому перегляду в апеляційному порядку не підлягає.

Сторони про розгляд справи на 02.12.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що оскільки в ході апеляційного розгляду справи судом апеляційної інстанції було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, то колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами часткового для скасування судового рішення та ухвалення у відповідній частині нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 є власником домоволодіння в АДРЕСА_1 , на підставі договору Дарування №1279 від 15.05.2008 року. В домоволодінні фактично проживають та зареєстровані донька позивачки з ОСОБА_2 та її онук - малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивачі за первісним позовом стверджували, що ОСОБА_4 побудовано прибудову у вигляді каміну-барбекю, яка примикає до домоволодіння позивачів, та через те, що відповідачем вказана прибудова використовується для спалу різного роду речей, то у домоволодінні позивачів виникла пожежна небезпека, що може зашкодити життю, здоров`ю, та пошкодити майно останніх.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_1 подала до суду висновок експерта №10-06/20 від 10.06.2020 року, згідно якого проводилась експертні дослідження відносно порушень ДБН стосовно розташування каміна-барбекю у АДРЕСА_1 , збудованого в безпосередній близькості від будівлі по АДРЕСА_1 , що належить позивачу. Згідно даного висновку, розташування каміну-барбекю у частині відсутності нормативного протипожежного розриву не відповідає наступним нормам: ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція т кондиціонування», ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування і забудова територій».

Однак, судом першої інстанції не прийнято до уваги висновок №10-06/20 від 10.06.2020 року в якості допустимого доказу, оскільки вказаний висновок є висновком спеціаліста, який не несе кримінальної відповідальності, як судовий експерт, а тому не може бути належним доказом у судовій справі.

Крім того, згідно матеріалів справи, камін-барбекю є тимчасовою спорудою, яка використовується тимчасово за призначенням - для приготування м`яса та з метою опалення, та на постійній основі даний камін-барбекю не використовується, а отже, при побудові каміна-барбекю не могло бути порушень ДБН В.2.5-67:2013 «Опалення, вентиляція та кондиціонування, оскільки вищевказані норми ДБН стосуються житлових будинків, господарських будівель, гаражів, тощо.

Суд першої інстанції також не погодився із висновком про порушення норм ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», так як ці норми стосуються протипожежних відстаней між житловими будинками та господарськими будівлями і капітальними спорудами, що мають фундамент.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Нормами ст. 41, 50 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 293 ЦК України передбачено право особи на повагу до житла і до приватного життя, на безпечне для життя і здоров`я довкілля.

Згідно ст. ст. 386, 391 ЦК України власник, права якого порушені, має право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би вони й не були пов`язані з порушенням права володіння, та право на відшкодування завданої йому майнової і моральної шкоди.

Главою 81 ЦК України (ст. 1163-1165 ЦК України) врегульовано правовідносини, які виникають внаслідок не вчинення винною особою необхідних дій, що привело до завдання шкоди.

Згідно ст. 1163 ЦК України фізична особа, життю, здоров`ю або майну якої загрожує небезпека, а також юридична особа, майну якої загрожує небезпека, мають право вимагати її усунення від того хто її створює.

Згідно ст. 1164 ЦК України, у разі не усунення загрози життю, здоров`ю, майну фізичної особи або майну юридичної особи заінтересована особа має право вимагати: вжиття невідкладних заходів щодо усунення загрози; 2) відшкодування завданої шкоди; 3) заборони діяльності, яка створює загрозу.

Статтею 1165 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок не усунення загрози життю, здоров`ю, майну фізичної особи або майну юридичної особи, відшкодовується відповідно до цього кодексу.

Таким чином, у контексті ст. 1163 ЦК України створення загрози життю фізичної особи - це виражений усно, письмово або будь-яким чином виражений намір нанести фізичну, матеріальну або іншу шкоду будь-якій особі або суспільним інтересам. Створення загрози життю фізичної особи - це виражений усно, письмово або будь-яким чином виражений намір нанести шкоду фізичній особі у спосіб, який може привести до її смерті.

Обов`язковою умовою для застосування ст. ст.1164 та 1165 ЦК України є наявність загрози створення безпеки, тобто що ця загроза дійсно існує і неприпинення дій, що мають місце, або не вчинення необхідних дій дійсно можуть привести до завдання шкоди.

Особа, яка вважає, що їй загрожує небезпека, може звернутися як до особи винної у створенні загрози, так і одразу до суду. Умовами для такого звернення є: 1) наявність реальної загрози для життя; 2) небезпека повинна бути реальною, тобто існувати не лише в уяві особи.

Стаття 1163 ЦК України встановлює загальне право особи вимагати усунення загрози небезпеки, а ст. ст. 1164 та 1165 ЦК України визначають наслідки не усунення такої загрози особою, що її створила, серед яких є відшкодування завданої шкоди.

Обов`язок відшкодування шкоди за даними статтями виникає у особи, яка створила загрозу життю фізичної особи, в разі наявності всіх перелічених нижче фактів: 1) наявність реальної загрози саме життю фізичної особи, тобто існує небезпека нанесення шкоди фізичній особі у спосіб, який може привести до її смерті; 2) є особа яка своїми діями чи бездіяльністю створює вказану реальну загрозу життю фізичної особи (« відповідальна особа»); 3) існує причинно-наслідковий зв`язок між діями та бездіяльністю відповідальної особи та виникненням реальної загрози, вказано у п.1 даного переліку; 4) заінтересованій особі було завдано шкоду ( смерть); 5) існує причинно-наслідковий зв`язок між дією або бездіяльністю відповідальної особи, яким створено та не усунуто небезпеку життю особи і смертю фізичної особи. У даний зобов`язаннях умовою відповідальності є подвійний причинний зв`язок, по - перше це причинний зв`язок між діями чи бездіяльністю відповідальної особи і виникненням загрози завдання шкоди життю фізичної особи, по - друге це зв`язок між створеною загрозою життю і шкодою, що виникла внаслідок не усунення такої загрози.

З наведених фактичних та законодавчих підстав суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачами за первісним позовом не доведено обсяг предмету доказування належними, допустимими та достатніми доказами, а саме - не доведено наявності реальної загрози для життя і здоров`я позивачів та загрози пошкодження їх майна, яка обумовлена наявністю на сусідній земельній ділянці каміна-барбекю, який належить відповідачу за первісним позовом, а тому суд відмовив у задоволенні первісного позову.

Рішення суду першої інстанції у вказаній частині не оскаржувалось сторонами у справі, а відтак, у апеляційному порядку не переглядається.

Щодо зустрічної позовної заяви, то з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. від 03.10.2000 року, зареєстрованого у реєстрі під N? 5552.

Дане домоволодіння складається в цілому з одного кам`яного житлового будинку під літ. «Б», житловою площею 109,8 кв.м., та надвірних споруд під літерами: №1-4 - огорожі, І, ІІ - мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 679 кв.м.

11.11.2003 року, на підставі рішення Одеської міської ради від 27.12.2002 року №900-XXIV, ОСОБА_4 набув право власності на земельну ділянку площею 0,0329 га за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на якій розташовано житловий будинок літ. «Б», житловою площею 109,8 кв.м., та надвірні споруди під літерами: №1-4 - огорожі, І, ІІ - мостіння.

ОСОБА_4 стверджував, що він змушений володіти та користуватися лише частиною своєї земельної ділянки, так як на ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , яка межує з його земельною ділянкою, відповідач побудувала житловий будинок у два поверхи. Даний житловий будинок побудований братом ОСОБА_1 , який подарував його ОСОБА_1 , а остання зробила реконструкцію вказаного будинку у вигляді зведення другого поверху.

З відповіді від 21.10.2020 року №01-6/602-пр, наданої Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради вбачається, що ОСОБА_1 подала до Управління заяву про прийняття в експлуатацію об`єкта, до якої додала один примірник декларації, копії державного акта серії ЯЛ №223118, технічного паспорта (з відміткою про проведення технічного обстеження). На підставі вказаного, Управлінням зареєстровано в єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, зокрема декларацію №ОД 50 від 05.12.2019 року, найменування об`єкта будівництва - Будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 зазначав, що після такої побудови житловий будинок ОСОБА_1 опинився на території його земельної ділянки, а отже, відповідачкою за зустрічною позовною заявою було здійснено побудову житлового будинку із грубими порушеннями норм будівництва.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.12.2021 року призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу.

Однак, 18.09.2023 року до суду надійшли матеріали цивільної справи № 521/12175/20 із повідомленням експерта про неможливість надання висновку у зв`язку із тим, що позивачами за первісним позовом доступ до об`єкту дослідження не наданий, що виключило надання повного, всебічного дослідження з питань, зазначених у резолютивній частині ухвали від 14.12.2021 року.

На підставі викладених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що побудований житловий будинок (літ. а), розташований за адресою: АДРЕСА_2 , не відповідає нормативно-правовим вимогам в галузі будівництва, вимогам Державних будівельних норм (ДБН) та Державним стандартам України (ДСТУ); та визнав факт того, що можливо здійснити відповідну перебудову житлового будинку (літ. А), розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , відповідно до нормативно-правових вимог в галузі та Державних будівельних норм (ДБН).

Згідно ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без дозвільного документу, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно ч. 1 ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

На підставі ст. 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З урахуванням встановлених обставин суд першої інстанції вважав, що побудований ОСОБА_1 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом, який побудовано з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

При цьому колегія суддів приймає до уваги, що ОСОБА_1 , власником вказаного будинку, рішення суду першої інстанції в частині вимог зустрічного позову не оскаржувалось у апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги представника Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про недоведеність факту самочинного будівництва колегія суддів до уваги не приймає, оскільки апелянт не є власником вказаного житлового будинку, а відтак, питання доведеності самочинного будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не впливає на права та законні інтереси Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради

Згідно ч.2, ч.3 п.п. б,д ст. 151 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У даному випадку, суд першої інстанції дійшов висновку, що незаконна побудова житлового будинку на межі земельної ділянки по АДРЕСА_1 та буд. АДРЕСА_1 є самочинною будовою та підлягає знесенню, а паркан між земельними ділянками підлягає відновленню згідно до меж, визначених державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №223118 від 14.10.2010 року.

Представник Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради судове рішення в цій частині не оскаржує, тому суд апеляційної інстанції не перевіряє правильності висновків суду першої інстанції в цій частині.

Щодо позовних вимог ОСОБА_4 про зобов`язання Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради скасувати реєстрацію декларації №ОД 50 від 05.12.2019 року будинку за адресою: АДРЕСА_1 , то колегія суддів зазначає наступне.

Так, з даних Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 23.01.2020 року ОСОБА_5 , державним реєстратором Юридичного департаменту Одеської міської ради було прийнято рішення про державну реєстрацію права приватної власності на житловий будинок з реєстраційним номером 101, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , за суб`єктом: ОСОБА_1 .

Отже, станом як на дату подання первісного позову, так і на дату подачі зустрічного позову, право власності замовника будівництва ОСОБА_1 було зареєстровано у встановленому законом порядку.

За вказаних підстав суд апеляційної інстанції вважає, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку із чим, оскаржуваною у справі декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків (аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 12.06.2019 року по справі № 916/1986/18).

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про зобов`язання Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради скасувати реєстрацію декларації №ОД 50 від 05.12.2019 року будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, оскільки, що суд першої інстанції не надав належну оцінку обставинам по справі в частині вимог зустрічного позову, частково неправильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює, тому рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07.05.2024 року підлягає скасуванню в частині зустрічних вимог ОСОБА_4 про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації. В іншій частині судове рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 3677, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 травня 2024 року скасувати в частині вимог зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про зобов`язання скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Постановити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради про зобов`язання Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради скасувати реєстрацію декларації №ОД 50 від 05.12.2019 року будинку за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 30 грудня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе