Номер провадження: 22-ц/813/7057/25
Справа № 492/433/25
Головуючий у першій інстанції Черевата В. І.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зайцев Микола Павлович на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 15 липня 2025 року, постановленого під головуванням судді Череватої В.І., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, в якому просила стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 12 000 грн. та моральну шкоду в розмірі 60 000 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що 29.12.2024 року о 15 годині 30 хвилин, за адресою: Одеська область, Болградський район, м. Арциз, вул. Будівельників, буд. 23, біля парадної № 3, відповідач ОСОБА_2 спричинив позивачу тілесні ушкодження у вигляді: закритої внутрішньочерепної травми у вигляді струсу головного мозку, синця позадньо - внутрішній поверхні правого ліктьового суглобу, синця позадньо-внутрішній поверхні лівого ліктьового суглобу; синця по внутрішній поверхні середньої третини лівого плеча, які відносяться до легких тілесних ушкоджень. Внаслідок протиправних дій відповідача, пов`язаних із ушкодженням здоров`я, позивачу завдана матеріальна і моральна шкода. Матеріальна шкода полягає у витратах, які позивач понесла на лікування від нанесеного їй ушкодження здоров`я, на придбання ліків та проведення обстеження вона витратила 12 000,00 грн. Моральна шкода виразилась у фізичному болю та душевних стражданнях, завданих ушкодженням здоров`я. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 60 000 грн., виходячи із глибини її душевних страждань з огляду на її похилий вік.

Також позивач зазначила, що при визначенні розміру шкоди слід врахувати тривалість її страждань, а також зухвалий характер протиправних дій відповідача відносно позивача.

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 15 липня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зайцев М.П. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність доказів, на підставі яких можна встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що саме діями відповідача позивачу було завдано шкоду, а також інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи, оскільки не взяв до уваги наявні у справі докази, що підтверджують вину відповідача у завданні позивачу тілесних ушкоджень, пояснення самої позивачки, пояснення свідка, висновок судово-медичної експертизи.

Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (з 1 січня 2024 року це 90 840 грн., відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 028 грн. (3028 грн. х 30 = 90 840 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема, малозначні справи.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя;

Відповідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд враховуючи, що ціна позову в даній справі становить 72 000 грн. (12 000+60 000), що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дійшов висновку, що зазначена справа відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження та не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно висновку експерта № 1 від 05.02.2025 року, при огляді, і згідно даним медичної документації, у підекспертної ОСОБА_1 , виявлені наступні тілесні ушкодження: закрита, внутрішньочерепна травма у вигляді струсу головного мозку; синець по задньо-внутрішній поверхні правого ліктьового суглобу; синець по задньо-внутрішній поверхні лівого ліктьового суглобу; синець по внутрішній поверхні середньої третини лівого плеча. Наявні тілесні ушкодження, могли виникнути в результаті дії тупого предмету, можливо при механізмі вказаному постраждалою, тобто кулака, а також при падінні і удару потилицею о твердий предмет. Наявне тілесне ушкодження, у вигляді закритої внутрічерепної травми у вигляді струсу головного мозку, не було небезпечними для життя, потягло за собою розлад здоров`я тривалістю більше 6 і не більше 21 днів, і за цим критерієм, згідно п. 2.3.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (Київ 1995р.) відноситься до категорії легкого тілесного ушкодження, з короткочасним розладом здоров`я. Тілесні ушкодження, у вигляді синців, як по одинці так і в сукупності, не були небезпечним для життя, не тягнуть за собою розлад здоров`я, і за цим критерієм, згідно п. 2.3,5 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (Київ 1995р.) відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Описані тілесні ушкодження могли виникнути незадовго до надходження ОСОБА_1 в лікарню, і тому могли виникнути у вказаний в постанові строк, тобто 29.12.2024 року. Так як в наявних тілесних ушкодженнях ознак пошкоджуючого предмету не відобразилося, висказатися яким саме предметом, нанесені тілесні ушкодження не має можливості. Не виключається виникнення наявних тілесних ушкоджень при механізмі вказаному постраждалою, тобто кулака, а також при падінні. По кількості тілесних ушкоджень можна припустити, що мало місце не менш 4 точок прикладання травмуючої сили. По локалізації наявних тілесних ушкоджень, можна припустити що під час отримання тілесних ушкоджень, постраждала була звернута, спиною до пошкоджуючого предмету.

Як вбачається з копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000001 від 01.01.2025 року, 29.12.2024 року, приблизно о 14:00 годині, ОСОБА_1 , біля кладової будинку АДРЕСА_1 було спричинено тілесні ушкодження.

Згідно копії постанови від 02.01.2025 року, залучено ОСОБА_1 до судового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000001 від 01.01.2025 року, в якості потерпілої.

З відповіді Відділення поліції № 1 Болградського районного відділу поліції ГУНП в Одеській області вбачається, що кримінальне провадження № 0000001 від 01.01.2025 р., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України за заявою ОСОБА_1 , закрито, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Як вбачається з копії постанови про закриття кримінального провадження від 07.02.2025 року, досудовим розслідуванням було встановлено, що 29.12.2024 року, приблизно о 14:00 год. ОСОБА_1 , біля кладової будинку АДРЕСА_1 було спричинено тілесні ушкодження. Вказана заява була зареєстрована 31.12.2024 р. до ЖЄО ВП № 1 Белградського РВП ГУНП в Одеській області за № 6377, а потім до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000001 від 01.01.2025 р. з попередньою правовою кваліфікацією - ч. 1 ст. 125 КК України - умисне спричинення легких тілесних ушкоджень. Допитана в якості свідка ОСОБА_3 - донька потерпілої ОСОБА_1 пояснила, що про отримання гр. ОСОБА_1 тілесних ушкоджень дізналася зі слів самої потерпілої. Безпосереднім свідком події вона не була. Допитано в якості свідка ОСОБА_2 , який повідомив, що 29.12.2024 р. між ним та ОСОБА_1 дійсно відбулася сварка, але удари він їй не наносив, а тілесні ушкодження вона отримала по власній необережності, оскільки оступилася з порогу, який мав висоту 50-60 см., і впала на спину. Допитано в якості свідків мешканців будинку - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , які не є прямими свідками події, самої бійки не бачили, а лише чули крики жіночого та чоловічого голосів на подвір`ї.

Вивчивши матеріали кримінального провадження дізнавач прийшла до висновку, що покази свідка ОСОБА_3 , відповідно до ч. 6 ст. 97 КПК України, являються показання отриманими з чужих слів, тому не можуть бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті. Згідно висновку експерта № 1 від 05.02.2025 р., у ОСОБА_1 виявлені наступні тілесні ушкодження: закрита, внутрішньочерепна травма у вигляді струсу головного мозку; синець по задньо-внутрішній поверхні правого ліктьового суглобу; синець по задньо-внутрішній поверхні лівого ліктьового суглобу; синець по внутрішній поверхні середньої третини лівого плеча. Наявні тілесні ушкодження могли бути спричинені в результаті дії тупого предмету, можливо при механізмі вказаному постраждалою, тобто кулака, а також при падінні і ударом потилицею о твердий предмет. Наявне тілесне ушкодження у вигляді закритої внутрічерепної травми у вигляді струсу головного мозку, яке не було небезпечними для життя, потягли за собою розлад здоров`я тривалістю більше 6 днів і не більше 21 дня та відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, з короткочасним розладом здоров`я. Тілесні ушкодження у вигляді синців, як по одинці так і в сукупності, не були небезпечним для життя, не тягнуть за собою розлад здоров`я, і за цим критерієм, згідно п. 2.3.5. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень. Не виключається утворення даних тілесних ушкоджень 29.12.2024. По локації наявних тілесних ушкоджень, можна припустити, що під час отримання тілесних ушкоджень, постраждала була звернута спиною до травмуючого предмету.

07.01.2025 року на підставі висновку судово-медичної експертизи начальником сектором дізнання ВП № 1 Болградського РВП ГУНП в Одеській області винесено постанову про зміну кваліфікації з ч. 1 ст. 125 КК України на ч. 2 ст. 125 КК України.

Під час досудового розслідування жодній особі не повідомлено про підозру.

Згідно з наданими показами потерпілої ОСОБА_1 , вбачається, що ОСОБА_2 наніс їй два удари: один в маківку голови, та один в груди. При цьому при проведені експертизи в місцях нанесення ударів жодних тілесних ушкоджень експертом не виявлено та не зафіксовано.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що саме діями відповідача спричинена матеріальна та моральна шкода позивачу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, за наступних підстав.

Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Ніхто не може бути притягнутий як обвинувачений інакше ніж на підставах і в порядку, встановлених законом.

Також відповідно до ч. 4 ст. 17 КПК України, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Обов`язковими ознаками кримінального правопорушення є об`єкт, суб`єкт, об`єктивна сторона та суб`єктивна сторона. Відсутність хоча б одного із зазначених ознак, не може розглядатися як кримінальне правопорушення, тобто передбачене Кримінальним Кодексом України суспільне небезпечне діяння, за яке санкцією відповідної статті Кримінального Кодексу України передбачено відповідне покарання.

Суб`єктивна сторона злочину, що розглядається, характеризується тільки умисною виною. Відповідальність за ст. 125 КК України настає і у тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю і фактично було заподіяно легке тілесне ушкодження. Заподіяння легкого тілесного ушкодження внаслідок необережної вини не є караним за ст. 125 КК України.

Таким чином, під час досудового розслідування було встановлено, що в діях ОСОБА_2 відсутній склад кримінального правопорушення (проступку), передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, оскільки такі тілесні ушкодження як: закрита, внутрішньочерепна травма у вигляді струсу головного мозку; синець по задньо-внутрішній поверхні правого ліктьового суглобу; синець по задньо-внутрішній поверхні лівого ліктьового суглобу; синець по внутрішній поверхні середньої третини лівого плеча, утворилися у потерпілої ОСОБА_1 в результаті падіння, а не в результаті прямого нанесення ударів.

Суд першої інстанції надав належну оцінку показам свідка ОСОБА_3 , доньки потерпілої ОСОБА_1 , яка пояснила суду про те, що вона не бачила сам факт нанесення побоїв відповідачем позивачу, та не була безпосереднім свідком події.

Щодо стягнення на користь позивача завданої матеріальної шкоди, судом зазначено наступне.

Частиною першою статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами 1, 2 статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: - втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

З точки зору закону для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме: наявність протиправної поведінки; факт понесення збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 посилалася на те, що розмір майнової шкоди складає 12 000 грн., у зв`язку з тим, що вона понесла витрати на лікування від нанесеного відповідачем їй ушкодження здоров`я на придбання ліків та проведення обстеження.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що позивачем не надано до суду належних доказів заподіяння саме відповідачем матеріальної шкоди позивачу, розмір якої заявлено позивачем, що саме відповідачем заподіяні тілесні ушкодження позивачу, зокрема, відповідного вироку суду, не надано направлення лікаря на лікування, а також доказів на придбання ліків для лікування.

Щодо стягнення на користь позивача завданої моральної шкоди, судом зазначено наступне.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.01.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При вирішенні вимог про відшкодування моральної шкоди, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Судом встановлено, що обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди позивач посилалася на те, що моральна шкода виразилась у фізичному болю та душевних стражданнях, завданих ушкодженням здоров`я, розмір моральної шкоди позивач оцінила у розмірі 60 000 грн., виходячи із глибини її душевних страждань з огляду на її похилий вік, зухвалий характер протиправних дій відповідача відносно позивача.

Судом вірно зазначено, що сам лише факт визнання позивача потерпілою у кримінальному правопорушенні, за відсутності відповідного вироку суду, за яким буде встановлено, що саме відповідачем було заподіяно позивачу шкоду, не є належним доказом втрат немайнового характеру позивача внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями особи, моральних переживаннях у зв`язку з порушенням цивільних прав, при настанні інших негативних наслідків.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами те, що неправомірними діями відповідача їй завдана моральна шкода, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача та вини відповідача в заподіянні моральної шкоди, не зазначила з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову в повному обсязі, оскільки позивачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження дійсності факту спричинення їй моральної та матеріальної шкоди незаконними діями відповідача.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зайцев М.П. про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність доказів, на підставі яких можна встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про те, що саме діями відповідача позивачу було завдано шкоду, а також інших обставин, які містять інформацію щодо предмета доказування та які мають значення для вирішення справи, оскільки не взяв до уваги наявні у справі докази, що підтверджують вину відповідача у завданні позивачу тілесних ушкоджень, пояснення самої позивачки, пояснення свідка, висновок судово-медичної експертизи, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи, а також відсутністю доказів на підтвердження вимог про те, що діями відповідача позивачу було завдано матеріальну шкоду, а також моральну шкоду, яка спричинила моральні страждання, що виникли в зв`язку з ушкодженням її здоров`я.

Колегія суддів вважає, що на момент розгляду справи, суд першої інстанції, у відповідності до встановлених обставин, правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

З огляду на положення ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно ст. 389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Зайцев Микола Павлович залишити без задоволення.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 15 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 26 грудня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Р.Д. Громік

______________________________________ М.М. Драгомерецький