Номер провадження: 22-ц/813/6154/25
Головуючий у першій інстанції Кремер І. О.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява вмотивована тим, що із 2019 року по 2022 рік ОСОБА_1 проживав разом із ОСОБА_2 . Під час спільного проживання у сторін народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У вересні 2022 року позивач прибув за місцем мешкання сина та побачив, що дитина залишена матір?ю, в той час коли мати знаходилась під дією наркотичного засобу та спала. На дитину накинулась собака та заподіяла їй тяжкі тілесні ушкодження, покусавши дитину за голову, ручки та ноги. Позивач переліз через паркан, відбив дитину від собаки, викликав швидку допомогу та надав дитині першу медичну допомогу. Неодноразово працівниками служби у справах дітей Одеської міської ради із матір?ю дитини проводились профілактичні бесіди з приводу питань належного виховання, утримання дитини, шкідливого впливу алкоголю, наркотиків та інше. У 2022 році з вини відповідачки повністю згоріла хата за адресою: АДРЕСА_1 , з того часу дитина почала проживати разом із позивачем.

Мати дитини ОСОБА_2 не має постійного місця проживання, проживає за різними адресами, не працевлаштована, вживає наркотичні засоби та ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Окрім того, матір`ю не укладено декларацію із лікарем-педіатром для медичного обслуговування дитини, дитина не відвідувала закладу дошкільної освіти та не була зареєстрована до електронної черги до закладу дошкільної освіти. Так, 19.12.2022 року вироком Суворовського районного суду м. Одеси ОСОБА_2 визано винною у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст 185 КК України і призначено їй покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільнити засуджену від відбуття призначеного покарання з випробувальним строком на 1 (один) рік 6 (шість) місяців.

У зв`язку з вищевикладеним, а також тим, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким позбавити батьківських прав гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що:

1)так як рішення було прийнято без участі сторін, позивач був позбавлений права надати до суду заяву про виклик свідків та їх допиту, які могли надати пояснення щодо неналежного виконання відповідачкою батьківських обов`язків щодо дитини ОСОБА_5 , до апеляційної скарги додано клопотання про виклик свідків;

2)ІНФОРМАЦІЯ_3 народила другу дитину дівчинку. Дитина народжена не в шлюбі, хто її батько не відомо. Відповідачка доньку у органах РАЦ не зареєструвала, дитина не має свого ім`я та прізвища. 26 травня 2025 року інспектором СЮП ВП ОРУП №1 ГУНП в Одеській області було здійснено вихід за адресою проживання сім`ї відповідачки. У ході огляду, були встановлені неналежні умови для проживання дитини в сім`ї відповідачки, де дитина не отримувала гігієнічного, медичного огляду і спільно зі спеціалістами служби у справах дітей було вилучено дівчинку.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно з приписів ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що із 2019 року по 2022 рік ОСОБА_1 проживав разом із ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу.

За час спільного проживання у сторін народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією повторного Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 від 18.09.2024 року.

Як підстава звернення до суду із даним позовом ОСОБА_1 вказує на те, що відповідачка ОСОБА_2 не виконує свої обов`язки матері по відношенню до сина ОСОБА_3 , не займається його вихованням, духовним розвитком, не піклується про сина, матеріально не забезпечує, а тому таку слід позбавити батьківських прав відносно малолітнього сина.

Проте, суд першої інстанції правильно не погодився із даним твердженням позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно приписів ч.ч. 4-5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що органом опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради було подано висновок від 10.01.2025 року № 01-05-8/1508 вх (24), відповідно до якого орган опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради вважає не доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно її малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Так, у вказаному висновку зазначено, що 06 січня 2025 року спеціалістами органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради обстежено умови проживання родини ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , про що складено відповідний акт. Батьком створено необхідні умови для проживання дитини. Є окреме ліжко, шафа, місце для гри, іграшки, в наявності одяг та взуття по сезону відповідно віку.

Відповідно до інформації Центру соціальних служб Одеської міської ради від 20.11.2024 фахівцями із соціальної роботи відділу соціальної роботи Центру соціальних служб Одеської міської ради у Пересипському районі здійснено вихід 13.11.2024 року для проведення оцінки потреб сім`ї родини ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_4 , про що складено відповідний акт оцінки потреб сім`ї. Під час відвідування малолітній ОСОБА_3 знаходився разом з батьком. Батько здатний виконувати батьківські обов`язки щодо виховання та догляду за дитиною.

У той же час, відповідно до інформації Центру соціальних служб Одеської міської ради від 20.11.2024 року фахівцями із соціальної роботи відділу соціальної роботи Центру соціальних служб Одеської міської ради у Пересипському районі здійснено вихід 14.11.2024 року для проведення оцінки потреб сім`ї родини ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_5 , про що складено відповідний акт оцінки потреб сім`ї. Під час відвідування малолітній ОСОБА_3 знаходився разом з матір`ю. Матір здатна виконувати батьківські обов`язки щодо виховання та догляду за дитиною.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що вказані обставини підтверджуються також доказами, які були надані представником третьої особи у судовому засіданні.

Як вбачається із наявної у матеріалах справи заяви, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єфремовою Ю.Д., зареєстрованої в реєстрі за № 2156 від 03.12.2024 року, громадянка України, ОСОБА_2 , діючи вільно, цілеспрямовано, свідомо, добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психічного, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, розуміючи значення, умови та правові наслідки своїх дій, цією заявою дає згоду на позбавлення її батьківських прав відносно її малолітнього сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнає, що вона ОСОБА_2 , не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також вона, ОСОБА_2 , не приймає участі у вихованні сина, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, а також не приймає участь у забезпеченні здобуття сином обов`язкового рівня освіти.

Проте, суд першої інстанції вмотивовано зазначив, що у висновку органу опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської від 10.01.2025 року № 01-05-8/1508 вх (24) вказано на те, що відповідно до Акту бесіди від 19.11.2024 ОСОБА_2 в телефонному режимі повідомила, що вона проти позбавлення її батьківських прав, син багато часу проводить із нею.

Вказана обставина також була підтверджена поясненнями представника третьої особи, наданими в судовому засіданні.

Таким чином, суд першої інстанції правильно констатував, що за короткий проміжок часу, а саме два тижні позиція відповідачки з приводу даного позову кардинально змінилась. Матеріалами справи підтверджується той факт, що у листопаді 2024 року матір виконувала свої батьківські обов`язки, дитина знаходилась із нею, вона була проти позбавлення її батьківських прав, а вже у грудні остання надає свою нотаріально згоду на позбавлення її батьківських прав, в якій перелічує, що вона, ОСОБА_2 , не виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також вона не бере участі у вихованні сина, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, а також не приймає участь у забезпеченні здобуття сином обов`язкового рівня освіти.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги обставини встановлені органом опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради у поданому до суду висновку, пояснення представника третьої особи надані в судовому засіданні та доказів в підтвердження наданих пояснень, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що малолітній ОСОБА_3 спілкується із матір`ю, навідує її, частково проживає із матір`ю та із батьком, що свідчить про виконання відповідачкою своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що в рамках розгляду даної справи відповідачкою ОСОБА_2 було подано заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі.

Однак, враховуючи обставини, які судом були встановлені в контексті даної справи, суд не приймає визнання позову стороною відповідачки, з огляду на наступне.

Згідно з приписів ч. 3 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

Заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини.

Також суд першої інстанції правильно наголосив, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Даний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2023 року з розгляду справи №401/1944/22, яку суд першої інстанції правильно вважав за необхідним застосувати при розгляді даної справи.

Згідно з вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Висновок про відмову у прийнятті заяви матері про визнання нею позовних вимог та не заперечення про позбавлення її батьківських прав відповідає правовій позиції Верховного Суду, що висловлена ним у постанові від 29 листопада 2023 року у справі №607/15704/22, згідно з якою суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши водночас обставин справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для його задоволення.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивачем до матеріалів справи було долучено, в якості доказу копію вироку Суворовського районного суду м. Одеси у кримінальній справі № 523/14958/22 від 19.12.2022, відповідно до якого ОСОБА_2 було визнано винуватою у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 4 ст. 185 КК України.

Проте, суд першої інстанції вмотивовано зазначив, що вказаний вирок Суворовського районного суду м. Одеси не є належним доказом у даній справі, оскільки, відповідачку було засуджено не за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини, а за ст. 185 КК України (крадіжка).

Окрім, як вбачається із тексту даного вироку, зокрема в частині пояснень ОСОБА_2 , така вчиняла крадіжки в магазині «Аврора» розташованому в м. Одеса на вул. Семена Палія 103-Б портативних колонок, кухонних запальничок, чоловічого ременю, жіночого бюстгальтеру та сумки, частину яких в подальшому здала в ломбард, частину продала на ринку, запальнички та бюстгальтер видала працівникам поліції, а кошти витратила на лікування дитини.

Щодо викладених позивачем у позовній заяві обставин, що відповідачка вживає наркотичні речовини, то матеріали справи не містять жодного доказу, який б підтверджував даний факт.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд першої інстанції обґрунтовано врахував наступне.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Згідно з принципів, закріплених ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 11 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з приписів ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Ухилення від виконання юридичного обов`язку виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій, що в судовому засіданні було судом достовірно встановлено, виходячи з наданих суду доказів.

Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Статтею ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Так, Європейський суд з прав людини (рішення у справі "Хант проти України" від 07.12.2006, рішення у справі Olsson V. Sweden (№2) від 27.11.1992) нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Виходячи з наведеного, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який застосовується при наявності негативного впливу батьків (одного з батьків) на розвиток дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; подруге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (параграф 100).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Аналіз викладеного дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

З огляду на необхідність забезпечення якнайкращих інтересів дитини, зокрема в частині її права на спілкування з матір`ю та збереження зв`язків із нею, суд першої інстанції правильно вважав, що відсутні підстави для застосування до відповідачки такого крайнього (виняткового) заходу впливу, як позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), проте, наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року у справі №409/1865/17-ц. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції правильно констатував, що в рамках розгляду даної справи не знайшло свого підтвердження жодним належним та допустим доказом факт свідомого нехтування та ухилення відповідачкою ОСОБА_2 від батьківських обов`язків по відношенню до малолітнього сина ОСОБА_3 , у матеріалах справи відсутні будь-які докази, що ОСОБА_2 притягувалась до кримінальної та адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, а тому за відсутності даних доказів, суд першої інстанції правильно не вбачав підстав для задоволення даного позову.

В той же час, поза увагою суду не можуть бути залишені наступні встановлені судом обставини.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 12 вересня 2024 року позивач ОСОБА_1 призваний до лав Збройних Сил України, що підтверджується наданою представником третьої особи в судовому засіданні довідкою ІНФОРМАЦІЯ_5 №13129 від 19.09.2024.

Проте, про вказані обставини позивачем у позовній заяві не зазначалося, про такі обставини суд довідався виключно із обставин встановлених органом опіки та піклування Пересипської районної адміністрації Одеської міської ради, та із доказів наданих представником третьої особи в судовому засіданні.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що із даним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 04 жовтня 2024 року, про що свідчить вхідний штамп Суворовського районного суду м. Одеси.

Враховуючи вищевикладене, у суду є обґрунтовані підстави для висновку, що такий позов було подано задля уникнення проходження військової служби позивачем в лавах Збройних Сил України.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про недоведеність позивачем викладених в позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, у зв`язку з чим даний позов не підлягає задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги про неналежне виконання ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо іншої дитини, то колегія суддів зазначає, що це не входить у предмет доказування у даній цивільній справі, а тому не береться судом апеляційної інстанції до уваги.

Щодо клопотання про виклик свідків, то колегія суддів відмовляю у його задоволенні з огляду на таке.

У пункті 6 частини другої статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції. Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову у їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні (постанова КЦС ВС від 07 квітня 2021 року у справі №279/11692/15-ц).

У постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц зазначено, що за змістом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції.

Скаржник є позивачем у справі, тому мав об`єктивну можливість подати клопотання до позовної заяви або в суді першої інстанції. Оскільки скаржник не навів поважних причин не подання цих доказів до районного суду, які були додані ним до апеляційної скарги, тому колегія суддів відмовляє у їх задоволенні.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя-учасник колегії Сегеда С.М. перебував у відпустці з 22 грудня по 25 грудня 2025 року, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Крім того колегія суддів зазначає, що з врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість виготовлення повного судового рішення у строки, передбачені національним законодавством, а також застосування стабілізаційних графіків відключення світла, апеляційної інстанції було здійснено виготовлення повного тексту судового рішення 26 грудня 2025 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26 грудня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: С.М. Сегеда

О.С. Комлева