Провадження № 2/643/7265/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.12.2025 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін в приміщенні Салтівського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Тролейбусне депо № 3», третя особа: ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди

ВСТАНОВИВ

Зміст позовних вимог

ОСОБА_1 (позивач) просить стягнути з Комунального підприємства «Тролейбусне депо № 3» (відповідач) грошові кошти в розмірі 293285,55 грн. в якості відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, та судові витрати.

Обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги

06.06.2025 сталась ДТП за участю автомобіля під керування позивача та тролейбусу, який належить відповідачу. Вина водія тролейбусу у виникненні ДТП встановлена постановою суду. Цивільно-правова відповідальність водія тролейбусу не була застрахована. Згідно з висновком експерта вартість матеріального збитку, заподіяного позивачу, становить 293285,55 грн., які позивач просить стягнути з відповідача.

Основні процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 21.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Ухвалою Салтівського районного суду міста Харкова від 19.12.2025 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про заміну первісного відповідача на МТСБУ.

У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін.

Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Стислий виклад позиції сторін в ході судового провадження

У заявах по суті справи позивач підтримав позовні вимоги та доводи, викладені в позові.

У заявах по суті справи представник відповідача заперечував проти позову. В обґрунтування зазначив, що у разі якщо шкоду забезпеченому транспортному засобу потерпілої особи заподіяно транспортним засобом у випадках, передбачених пунктами 1, 3-5 частини першої статті 43 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язки страховика відповідальної особи покладаються на МТСБУ. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 41 Закону № 3720-IX, до основних завдань МТСБУ належить здійснення регламентних виплат у випадках, передбачених цим Законом. Позивач, виконуючи вимоги Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», приймаючи до уваги, що тролейбус «ЛАЗ 183» № 3408 не було застраховано, обґрунтовано звернувся до МТСБУ з вимогою про виплату йому регламентної суми за пошкоджений автомобіль. МТСБУ своїм листом №3-026/17901 від 16.07.2015 відмовило позивачу у відшкодування шкоди, вказуючи, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону № 3720-IX вони можуть здійснювати регламентну виплату у разі заподіяння шкоди транспортним засобом. Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону № 3720-IX наземні транспортні засоби (далі - транспортні засоби) - транспортні засоби таких категорій: автомобілі, мотоцикли (у тому числі моторолери та мотоколяски), мопеди, причепи до автомобілів; інші транспортні засоби, призначені для перевезення пасажирів, вантажу, багажу, пошти та/або обладнані спеціальним устаткуванням/обладнанням, за умови що відомості про такі транспортні засоби внесено до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, передбаченого Законом України "Про дорожній рух". На думку МТСБУ тролейбус відноситься до категорії інші транспортні засоби і тому для проведення регламентної виплати його має бути внесено до Єдиного державного реєстру транспортних засобів. Але відповідно до вимог Закону України «Про автомобільний транспорт» тролейбус відноситься до категорії автомобілі (автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт, ч. 1 ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт»), і тому для відшкодування шкоди не потребується обов`язкової реєстрації тролейбуса в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів. Таким чином МТСБУ незаконно відмовило позивачу у виплаті регламентної виплати і тому позовні вимоги позивача мають бути адресовані саме до МТСБУ, так як відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» саме МТСБУ проводить регламентні виплати по відшкодуванню шкоди заподіяної автотранспортним засобом, яке не було застраховане на час скоєння ДТП.

Основні фактичні обставини та докази, на підставі яких вони встановлені

Позивач є власником автомобіля «Тойота Камрі», державний номерний знак НОМЕР_1 (далі Автомобіль), що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 .

Згідно з постановою Салтівського районного суду м. Харкова від 10.07.2025, винесеною в справі № 643/9434/25, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено стягнення у виді штрафу. Постановою встановлено, що ОСОБА_2 06.06.2025 о 14-35 год., керуючи тролейбусом «ЛАЗ 183» № 3408, по пр. Льва Ландау в м. Харкові, в районі буд. 146 не вибрав безпечної швидкості руху, не дотримався безпечної дистанції, скоїв зіткнення з вказаним вище Автомобілем під керуванням ОСОБА_3 . Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальних збитків.

Відповідно до висновку експерта № 8631 від 29.09.2025 за результатами проведення судового транспортно-товарознавчого дослідження, складеного Національним науковим центром «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса», вартість матеріального збитку, завданого власнику Автомобіля, пошкодженого внаслідок ДТП 06.06.2025, становить 293285,55 грн.

Як вбачається з листа МТСБУ від 16.07.2025, МТСБУ відмовило позивачу у виплаті відшкодування з фонду захисту потерпілих, мотивуючи це тим, що МТСБУ згідно з Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює регламенту виплату у разі її заподіяння транспортним засобом. Відповідно до п. 4 ст. 1 вказаного Закону наземні транспортні засоби в тому числі інші транспортні засоби, за умови що відомості про такі транспортні засоби внесено до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, передбаченого Законом України «Про дорожній рух». Оскільки у МТСБУ відсутні підтвердження, що вказаний вище тролейбус внесено до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, МТСБУ не має правових підстав для виплати позивачу відшкодування з фонду захисту потерпілих.

Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Суд зобов`язаний керуватися завданням справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів. Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанови Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 661/2532/17, від 11.08.2021 у справі № 723/826/19, від 13.08.2021 року в справі № 638/20102/16, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 1, 2 ст. 16 ЦК).

Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих здійснює регламентну виплату на умовах, визначених цим Законом, у разі заподіяння шкоди на території України: транспортним засобом, щодо якого на дату настання дорожньо-транспортної пригоди був відсутній чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, щодо якого на дату настання дорожньо-транспортної пригоди був відсутній чинний договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, та майну, яке перебувало в ньому.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» наземні транспортні засоби (далі - транспортні засоби) - транспортні засоби таких категорій: автомобілі, мотоцикли (у тому числі моторолери та мотоколяски), мопеди, причепи до автомобілів; інші транспортні засоби, призначені для перевезення пасажирів, вантажу, багажу, пошти та/або обладнані спеціальним устаткуванням/обладнанням, за умови що відомості про такі транспортні засоби внесено до Єдиного державного реєстру транспортних засобів, передбаченого Законом України "Про дорожній рух";

Згідно з ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У постанові Верховного Суду від 01.01.2025 у справі № 279/6416/21 з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зазначено, що «аналіз норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм».

Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»).

Позиція суду

Щодо позовних вимог

Виходячи з доводів сторін, зокрема заперечень відповідача, ключове питання, на яке суд повинен надати відповідь у цій справі чи відноситься тролейбус до категорії автомобілів та, відповідно, чи повинно МТСБУ нести відповідальність за шкоду, завдану незастрахованим тролейбусом.

В обґрунтування доводів відносно того, що тролейбус відноситься до категорії «автомобілі», відповідач посилається на норми ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», згідно з якими автомобіль - колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт.

Між тим таке тлумачення відповідачем вказаних вище норм Закону України «Про автомобільний транспорт», на переконання суду, є довільним та помилковим з огляду на таке.

Виходячи з логіки відповідача, автобус також повинен відноситись до категорії «автомобілі» в розумінні вказаних вище норм законодавства, адже формально підпадає під вищезазначене визначення «колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт».

Між тим у цих же самих нормах ст. 1 Закону України «Про автомобільний транспорт», на які посилався відповідач, надане окреме визначення поняттю «автобус» та зазначено, що «автобус - транспортний засіб, який за своєю конструкцією та обладнанням призначений для перевезення пасажирів з кількістю місць для сидіння більше ніж дев`ять з місцем водія включно».

З наведеного можна зробити висновок, що не всі транспортні засоби, які за формальними ознаками підпадають під визначення «колісний транспортний засіб, який приводиться в рух джерелом енергії, має не менше чотирьох коліс, призначений для руху безрейковими дорогами і використовується для перевезення людей та (чи) вантажів, буксирування транспортних засобів, виконання спеціальних робіт», відносяться до категорії саме автомобілів.

В контексті доводів відповідача суд також звертає увагу на приписи ст. 15 Закону України «Про дорожній рух», згідно з якими «право на керування транспортними засобами відповідної категорії може бути надано: мототранспортними засобами і мотоколясками (категорії A1, A) - особам, які досягли 16-річного віку; автомобілями, колісними тракторами, самохідними машинами, сільськогосподарською технікою, іншими механізмами, які експлуатуються на вулично-дорожній мережі, всіх типів (категорії B1, B, C1, C, T), за винятком автобусів, трамваїв і тролейбусів, - особам, які досягли 18-річного віку; автомобілями з причепами або напівпричепами (категорії BE, C1E, CE), а також призначеними для перевезення великогабаритних, великовагових і небезпечних вантажів, - особа, які досягли 19-річного віку; автобусами, трамваями і тролейбусами (категорії D1, D, D1E, DE, T) - особам, які досягли 21-річного віку».

Таким чином, вказаними нормами Закону України «Про дорожній рух» передбачений окремий, самостійний порядок отримання права на керування автомобілями (категорії B1, B, C1, C, T) та тролейбусами (категорії D1, D, D1E, DE, T). Ба більше, право на керування автомобілями може отримати особа, яка досягла 18-річного віку, а тролейбусами - особа, яка досягла 21-річного віку.

Аналогічні норми щодо отримання права на керування транспортними засобами передбачені п. 2.13. Правил дорожнього руху (ПДР).

Більше того, виходячи з п. 2.13. ПДР, автомобілі (категорії B, C1, C) та тролейбуси (категорія Т) відносяться до різних категорій транспортних засобів.

Крім того, згідно з п.п.п. е) п.п. 34.1.7. п. 31.4. ПДР забороняється експлуатація транспортних засобів згідно із законодавством за наявності таких технічних несправностей і невідповідності таким вимогам: відсутні медична аптечка з нанесеними на неї відомостями про тип транспортного засобу, для якого вона призначена, - на мотоциклі з боковим причепом, легковому, вантажному автомобілі, колісному тракторі, автобусі, мікроавтобусі, тролейбусі, автомобілі, що перевозить небезпечний вантаж.

Таким чином, у п.п.п. е) п.п. 34.1.7. п. 31.4. ПДР «тролейбус» та «автомобіль» перелічуються через кому як самостійні, окремі категорії транспортних засобів.

Діяльність з перевезень тролейбусами регулюється окремим актами законодавства, зокрема Законом України «Про міський електричний транспорт» та наказом Міністерства інфраструктури України № 36 від 03.02.2020 «Про затвердження Правил експлуатації трамвая і тролейбуса».

Аналіз вказаних положень законодавства України в їх сукупності та логічному взаємозв`язку свідчить, що автомобілі та тролейбуси відносяться до різних категорій транспортних засобів. Протилежний підхід, на переконання суду, суперечив би засадам справедливості та розумності цивільного судочинства.

Відтак, суд дійшов висновку щодо неспроможності доводів відповідача відносно того, що тролейбус відноситься до категорії автомобілів.

Ураховуючи наведене, суд відхиляє заперечення відповідача проти позову.

Судом встановлено, що водій тролейбуса, який належить відповідачу, згідно з рішенням суду визнаний винним у ДТП, внаслідок якої був пошкоджений Автомобіль позивача. Розмір завданої позивачу в зв`язку з цим шкоди складає згідно з висновком експерта 293285,55 грн.

Відповідач у заявах по суті справи не заперечував факт спричинення шкоди його працівником, а також розмір вказаної шкоди, визначений висновком експерта.

За таких обставин, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності за взаємозв`язку, суд дійшов висновку щодо обґрунтованості позовних вимог та наявності у відповідача обов`язку відшкодувати шкоду, завдану позивачу з вини працівника відповідача.

Ураховуючи наведене, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі.

Щодо судових витрат

Позивач просить стягнути з відповідача вартість послуг з надання висновку експерта в розмірі 7124,54 грн.

На підтвердження вказаних витрат позивач надав суду акт № 8631 здачі-приймання висновку експерта від 29.09.2025, згідно з яким вартість проведення експертизи та підготовки вказаного вище висновку експерта складає 7124,54 грн., попередня оплата 7124,65 грн.

Витрати на проведення експертизи, у тому числі проведеної на замовлення учасника справи (ч. 3 ст. 102 ЦПК України), відносяться до судових витрат (п. 2 ч. 3 ст. 133, ст. 139 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22.11.2023 у справі № 712/4126/22 виснувала, що «у випадку подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Зокрема, інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і у разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, такий висновок не приймається судом до розгляду (стаття 101 КАС України, стаття 98 ГПК України, стаття 102 ЦПК України). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду з позовом, а те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи. Отже, відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ».

У Висновку експерта, який наданий позивачем, зазначено, що він підготовлений для подання до суду. У цьому ж висновку міститься підпис експерта під тим, що він попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.

Ураховуючи наведене, а також вказані вище норми ЦПК України та релевантну практику Великої Палати Верховного Суду, суд вирішує питання про стягнення вартості послуг з надання висновку експерта в розмірі 7124,54 грн. в порядку розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволений в повному обсязі, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати на проведення експертизи в розмірі 7124,54 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позов задоволений в повному обсязі, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати по сплаті судового збору в розмірі 2346,28 грн.

Таким чином, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати в загальному розмірі 9470,82 грн.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України

УХВАЛИВ

Позовну заяву ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Тролейбусне депо № 3», третя особа: ОСОБА_2 , про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити.

Стягнути з Комунального підприємства «Тролейбусне депо № 3» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 293285,55 грн. (двісті дев`яносто три тисячі двісті вісімдесят п`ять гривень п`ятдесят п`ять копійок).

Стягнути з Комунального підприємства «Тролейбусне депо № 3» на користь ОСОБА_1 понесені останнім судові витрати в загальному розмірі 9470,82 грн. (дев`ять тисяч чотириста сімдесят гривень вісімдесят дві копійки).

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач - Комунальне підприємство «Тролейбусне депо № 3» (м. Харків, вул. Свистуна, буд. 2-Б, ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Суддя Д.А. Крівцов