Справа № 462/3479/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2025 року Залізничний районний суд м. Львова у складі головуючого судді Бориславського Ю.Л. розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про застосування наслідків нікчемного правочину,

в с т а н о в и в :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому просить зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повернути ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 покупцям - кошти, одержані як ціна за продаж цієї квартири. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30.01.2024 року ОСОБА_5 зобов`язано не чинити позивачу перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 . Рішення суду, яке набрало законної сили, не виконано. ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про примусове вселення. Після відкриття провадження у справі за цими вимогами йому стало відомо, що 7 квітня поточного року спірне житло було продано ОСОБА_2 в рівних частках двом особам. Даний правочин, на думку позивача, вчинений з метою позбавити його єдиного житла у м. Львові, являє собою спробу уникнути фактичного поновлення його порушеного житлового права, а тому є нікчемним з підстав, передбачених ст. 228 ЦК України. Тому вважає належним способом захисту його житлових прав вимогу про застосування наслідків недійсності укладеного між відповідачами нікчемного договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Просить позов задовольнити.

На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом 21.05.2025 року скеровано запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідачів.

09 червня 2025 року Залізничним районним судом м. Львова отримано відповіді про зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 та про те, що ОСОБА_2 у Львівській області зареєстрованою не значиться.

У зв`язку із наведеним, відповідно до ст. 16 Закону України Про захист персональних даних суд повторно звернувся із запитом про надання відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані, що містяться в картотеці реєстраційного обліку Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про ОСОБА_3 , а також про надання відомостей про останнє відоме зареєстроване місце проживання ОСОБА_6 .

13.06.2025 року судом отримано відповідь про те, що ОСОБА_3 по м. Львову зареєстрованою не значиться.

Водночас, 23.07.2025 року, у період перебування судді у щорічній основній відпустці, судом отримано інформацію про те, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 з 12.06.2025 року, а ОСОБА_6 зареєстрованою/знятою з реєстрації у Львівській області не значиться.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 04.08.2025 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку із тим, що судом встановлено, що позивач неправильно вказав дані про відповідача ОСОБА_2

15.09.2025 року Залізничним районним судом м. Львова зареєстровано заяву ОСОБА_1 на виконання ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 04.08.2025 року, до якої додано позовну заяву із правильним зазначенням даних відповідачів, зокрема, вказано відповідачем ОСОБА_2 .

На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом 19.09.2025 року скеровано запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_2 .

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 24.10.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Сторонам встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи.

Судом вжито заходів щодо належного повідомлення сторін про розгляд справи, зокрема, ухвалу суду про відкриття провадження у справі скеровано сторонам, відповідачам двічі разом із позовною заявою та додатками до неї, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за зареєстрованим місцем їх проживання, ОСОБА_2 за вказаним у позові останнім відомим місцем її проживання. Поштові відправлення суду повернуто без вручення одержувачам за закінченням терміну зберігання та у зв`язку із відсутністю адресата за вказаною адресою, що підтверджується матеріалами справи.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі № 910/22873/17 Верховний Суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі.

Зазначене також узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 13.05.2024 по справі №755/4829/23.

28.11.2025 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Пащук А.І. подав суду відзив на позовну заяву, у якому повністю заперечив позовні вимоги, вказав, що спірна квартира на підставі договору дарування від 04.07.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , належала на праві власності ОСОБА_2 . Даний договір є дійсним. ОСОБА_1 не був власником даної квартири, а лише мав сервітут з дозволу власника. Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 розірвано 15.11.2022 року. Позивача було притягнено до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства. Відповідач ОСОБА_2 реалізувала своє право як власник квартири на її продаж та такий договір не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а відтак не є таким, що порушує публічний порядок. Просить відмовити у задоволенні позову та стягнути із позивача на користь відповідача ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 гривень.

Інших заяв по суті справи сторони не подали.

Сторони у встановлений строк клопотань про продовження процесуальних строків суду не подали.

У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням /викликом/ сторін.

Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення /виклику/ сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 29.04.2006 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Артемівським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, актовий запис № 187.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 15.11.2022 року шлюб між позивачем та ОСОБА_5 був розірваний.

Відповідно до договору дарування квартири, укладеного 04.07.2019 р. та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І., ОСОБА_5 /дарувальниця/ дарує, а ОСОБА_2 /обдаровувана/ приймає в дарунок квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.10 вказаного Договору обдаровуваній відомо про згоду чоловіка дарувальниці ОСОБА_1 на дарування вищевказаної квартири та підписання цього договору, що підтверджується його заявою, справжність підпису на якій засвідчено Миронович А.І. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 29.03.2019 року за реєстровим №770.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 04.07.2019 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.07.2019 року.

Із даних комп`ютерної програми документообігу загальних судів «Д-3» встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30.01.2024 року (справа № 462/6085/23), було частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні і володінні квартирою, зобов`язано ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , в іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Вказане рішення суду було залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 26.08.2024 року, та набрало законної сили.

Даним рішенням суду від 30.01.2024 року встановлено, що «між сторонами існують неприязні відносини, що підтверджується постановами суду від 08.08.2023 та 24.08.2023 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме за вчинення домашнього насильства відносно колишньої дружини ОСОБА_5 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 04.12.2023 задоволено заяву ОСОБА_5 про видачу обмежувального припису. Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав та покладено на нього обов`язки, а саме: заборонено ОСОБА_1 наближатись на відстань менше ніж 100 метрів до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_2 , строком на шість місяців; заборонено ОСОБА_1 вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою ОСОБА_5 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на шість місяців; заборонено особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу ОСОБА_5 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею строком на шість місяців.

Послідовні дії відповідачів по справі були спрямовані на позбавлення позивача своїх житлових прав на квартиру, а наявність складних відносин між сторонами не є достатньою підставою для позбавлення позивача права користування житловим приміщенням, так як останній, будучи членом сім`ї власника квартири, був правомірно вселений в спірне житлове приміщення, що не оспорюється сторонами, іншого житла у власності для проживання у нього не має, так як будинок у с. Красне належить не йому, а тому позовні вимоги до ОСОБА_5 щодо усунення перешкод у користуванні житлом підлягають до задоволення.»

Згідно долучених до матеріалів справи документів ОСОБА_5 , 1981 р.н. та її дочка ОСОБА_1 , 2008 р.н., з 01.08.2024 року проживають за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується актом про фактичне місце проживання від 20.12.2024 року, актом №289 від 30.12.2024, договором оренди квартири від 01.08.2024 року, витягами з реєстру територіальної громади від 25.11.2024 та 28.11.2024.

Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 просив суд застосувати наслідки нікчемного правочину на підставі ст. 228 ЦК України та зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 повернути ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 покупцям - кошти, одержані як ціна за продаж цієї квартири.

У відповідності до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Водночас, до матеріалів позову не долучено копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , клопотання про витребування судом доказів, які не можуть бути подані разом з позовом, позивач не заявляв.

У позовній заяві позивач вказав, що звертався до суду із позовом про примусове вселення.

Із даних комп`ютерної програми документообігу загальних судів «Д-3» встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17.10.2025 року (справа № 462/2428/25) у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про примусове вселення відмовлено.

Дане рішення набрало законної сили.

Як встановлено вказаним рішенням суду «із наданих позивачем скріншотів вебсайту електронної торговельної платформи OLX.ua вбачається оголошення невстановленої особи від 23.03.2025 року про продаж 4-кімнатної квартири у Залізничному районі м. Львова за оголошеною ціною 71 000 $, загальною площею 63 м2.

Спірна квартира 07.04.2025 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вибула із власності ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Згідно витягу Державного реєстру речових прав від 07.04.2025 року № 421508383 та 421508537 спірне житло є об`єктом права спільної часткової власності ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 (1/2 частки) та ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 (1/2 частки) на підставі договору купівлі-продажу від 07.04.2025 року № 630.

Як вбачається із Акту від 20.12.2024 року, складеного комісією ЛКП «Господар» в складі майстрів виробничої дільниці ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 станом на 20.12.2024 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 проживають за адресою АДРЕСА_3 .

Предметом позовних вимог є вселення позивача до спірної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим як вже встановлено судом, спірне нерухоме майно до якого хоче вселитись позивач належить на праві спільної часткової власності не відповідачам, а третім особам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 07.04.2025 року № 630.».

До матеріалів даного позову долучено інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.05.2025 року відповідно до якої за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровано право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу №630 від 07.04.2025 року.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17.10.2025 року також встановлено, що «з обставин справи випливає, що позивач не є ні власником, ні співвласником спірного житлового приміщення. Після набрання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30.01.2024 року (справа № 462/6085/23), яким частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні і володінні квартирою, зобов`язано ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 , фактичні обставини змінились, а саме спірна квартира була відчужена відповідачкою на користь третіх осіб на законних підставах за договором купівлі-продажу, посвідченим нотаріально, з подальшою державною реєстрацією права власності за третіми особами, у зв`язку з чим відповідачка більше не є власником або користувачем квартири, а відтак примусове вселення до неї об`єктивно не може бути виконане. Станом на сьогодні відповідачі у спірній квартирі не проживають, не чинять перешкод у користуванні такою. У зв`язку з відчуженням спірного житла третім особам на законних підставах, суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог може призвести до необґрунтованого втручання у їх право власності як законних набувачів.

Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), обставини можливості порушення прав позивача, наслідки спірної ситуації, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності, суд приходить до переконання про необхідність постановлення рішення про відмову в позові.»

Звертаючись до суду із даним позовом позивач як на підставу своїх вимог покликається на ст. 215, 228 ЦК України.

Відповідно до статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони - право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Відповідно до статті 657 ЦК України обов`язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна є укладення його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені ст. 215 цього Кодексу, у відповідності до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність договору як приватноправова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі). У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в зв`язку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним.

В абз. 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Стаття 228 ЦК України чітко встановлює, що правочин, який порушує публічний порядок, вважається нікчемним. Нікчемним вважається правочин, якщо його недійсність встановлена законом. У такому випадку визнання його недійсним не вимагається.

Відповідно до ч. 1-3 ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, Цивільний кодекс України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

Зі огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права, тощо.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об`єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

Вказаний висновок щодо застосування статті 228 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-1528цс15.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони правовідношення.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч.3 ст. 13 ЦК України).

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року у справі № 679/1657/18 (провадження № 61-12028св19) вказано, що найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: - пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; - виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; - абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідно до ч.1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Згідно з ч. 1 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до п.4 ч.1, 2 ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_1 не був власником квартири АДРЕСА_1 , мав право користування такою як колишній член сім`ї попереднього власника ОСОБА_5 , яка подарувала квартиру своїй матері ОСОБА_2 відповідно до договору дарування від 04.07.2019 року та такий договір є дійсним, ніким не оспорювався, позивачу було достеменно відомо про наявність такого договору, питання про визнання його недійсним та/або поділу майна подружжя з ОСОБА_5 позивачем не ставилося, ОСОБА_1 знятий з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , спірна квартира була відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на законних підставах за договором купівлі-продажу, посвідченим нотаріально, з подальшою державною реєстрацією права власності за останніми, а тому припинено обставину, яка була підставою для встановлення сервітуту ОСОБА_1 .

Доказів того, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 не відповідає вимогам законодавства та/або порушує публічний порядок, що сторони оспорюваного правочину мали намір порушити публічний порядок або вчинили його з метою, що суперечить інтересам держави та суспільства, позивач суду не надав.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним.

Реалізуючи право на судовий захист, особа, звертаючись до суду, повинна вказати суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17.

Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства, без додаткових (повторних) звернень до суду.

Предметом спору у даній справі є договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири, яка на момент його укладення перебувала у власності продавця на законних підставах. Сторони спірного правочину в установленому законом порядку здійснили його нотаріальне посвідчення та необхідну реєстрацію, зазначений договір був спрямований на настання реальних наслідків, оскільки майно перейшло у власність покупців, було зареєстроване за ними та залишається у їх володінні на момент розгляду справи.

Також позивачем не надано належних та допустимих доказів вини, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією із сторін правочину.

Матеріали справи не містять доказів щодо наявності у сторін правочину будь-яких претензій з приводу правомірності укладення ними зазначеного договору, а також доказів, які б підтверджували факт обізнаності продавця чи покупців за вказаним договором про існування будь-яких незаконних домовленостей, що передували укладенню зазначеного договору.

У зв`язку з викладеним, суд дійшов до висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами обставини, на які посилається як на підставу своїх позовних вимог, а відтак - відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача.

Відтак, підстав для відшкодування позивачу понесених судових витрат суд не вбачає, оскільки відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Щодо клопотання сторони відповідача ОСОБА_2 про стягнення із позивача на її користь понесених судових витрат на правничу допомогу, суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

До матеріалів справи стороною відповідача долучено договір про надання правничої допомоги від 11.06.2025 року та ордер.

У поданому відзиві представник відповідача Можаєвої Л.К. зробив заяву про те, що докази понесених витрат на правничу допомогу будуть подані у подальшому.

Таким чином, у суду відсутні підстави вирішення такого клопотання під час ухвалення рішення суду.

Керуючись ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 141, 263-265, 274, 275, 279, 354-355 ЦПК України, ст. 202 - 204, 215, 216, 228, 626 - 628, 655 ЦК України, суд

у х в а л и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про застосування наслідків нікчемного правочину відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання судового рішення.

Судове рішення складено 30.12.2025 року.

Суддя: Бориславський Ю. Л.