Номер провадження: 22-ц/813/3072/25
Справа № 501/2809/24
Головуючий у першій інстанції Пушкарський Д. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30 жовтня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

28 червня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом, у якому з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила:

-поновити строк на оскарження, визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №71 від 29 квітня 2022 року «Про зміни істотних умов праці»;

-стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 травня 2022 року по 30 червня 2023 року у розмірі 635812,22 грн;

-визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №103-К від 16 червня 2023 року «Про зміни істотних умов праці» в частині зміни істотних умов праці і оголошення простою ОСОБА_1 ;

-стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 липня 2023 року по 31 липня 2023 року у розмірі 43714,3 грн;

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебувають у трудових відносинах, з грудня 2021 року позивачка займає посаду начальника відділу правового забезпечення дотримання законодавства про працю юридичної служби відповідача.

29 квітня 2022 року в.о. директора ДП «Морський торговельний порт «Чорноморськ» видано наказ №71 «Про зміни істотних умов праці», за умовами пункту 1 якого з 01 травня 2022 року змінено істотні умови праці працівникам підприємства, на період дії воєнного стану, зазначеним у додатку до цього наказу, а саме: встановлено середньорічну годинну ставку, виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати по Україні 39,26 грн (мінімальна зарплата 6500 грн) без доплат та надбавок; встановлено неповний робочий тиждень та неповний робочий день: робочі дні понеділок, вівторок, середа; робочий час з 08:00 до 12:00 год.

Пунктом 2 цього наказу оголошено працівникам підприємства, на період воєнного стану, зазначеним у додатку до цього наказу простій вдома (буквенний код для табелювання «П» - простій).

Оскільки умови праці, що були запровадженні на підприємстві з 01 травня 2022 року змінювали істотні умови оплати праці в бік погіршення, роботодавець зобов`язаний був повідомити про такі зміни не пізніше, як за два місяці до їх запровадження або зміни, відповідно до вимог ст. 103 КЗпП України.

Проте таке повідомлення позивачка не отримувала, дії відповідача щодо зміни істотних умов праці та оплати праці у бік зменшення не були доведені до відома позивачки в установлений законом спосіб.

При виданні оскаржуваного наказу №71 від 29 квітня 2022 року відповідачем порушено порядок запровадження змін істотних умов праці, та не дотримано норми КЗпП України, зокрема ст. 103 цього закону, яка не суперечила положенням Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на момент видання оскаржуваного наказу і повинна була застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем, що свідчить про незаконність цього наказу.

Оголошений відповідачем простій не відповідає вимогам закону, оскільки в наказі не зазначено обставин, які б свідчили про відсутність організаційних та технічних умов, необхідних для виконання роботи позивачкою, а також не наведено посилання на докази таких обставин, зокрема на такі, які б свідчили про об`єктивну неможливість здійснення роботи саме через введення воєнного стану.

Згідно п.3.3.27 колективного договору ДП «МТП «Чорноморськ» за час простою не з вини працівника, працівникам структурних підрозділів (крім докерів механізаторів), який відпустили додому з їх письмової згоди, зберігається оплата праці у розмірі 2/3 часової ставки без доплати за роботу у нічний і вечірній час, проте позивачка таку заяву не подавала.

Дія вказаного вище положення колективного договору не була зупинена на період дії воєнного стану, тому зазначений вище наказ в частині оголошення простою порушує умови колективного договору.

Самої по собі дії правового режиму воєнного стану в Україні недостатньо для оголошення простою, за умови, якщо підприємство може продовжувати нормально функціонувати. Оголошення простою можливе лише за умови знищення майна підприємства, розташування підприємства на тимчасово окупованих територіях або на територіях де ведуться активні бойові дії.

З початку військової агресії проти України, на момент видання оскаржуваного наказу ДП «МТП «Чорномоськ» працює, не зупиняє свою виробничу діяльність, також працює і структурний порту «Юридична служба».

Після отримання відзиву на позов, позивачці стало відомо про існування наказу №103-К від 16 червня 2023 року «Про зміни істотних умов праці», який повністю ідентичний оскаржуваному наказу №71 від 29 квітня 2022 року.

Пунктом 1 наказу №103-К від 16 червня 2023 року змінено з 01 липня 2023 року істотні умови праці працівникам підприємства на період дії воєнного стану, зазначеним у додатку до цього наказу, а саме: встановлено середньорічну годинну ставку, виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати по Україні 40,46 грн (мінімальна зарплата 6700 грн) без доплат та надбавок; встановлено неповний робочий тиждень та неповний робочий день: робочі дні понеділок, вівторок, середа; робочий час з 09:00 до 13:00 год.

Оголошено працівникам підприємства, на період воєнного стану, зазначеним у додатку до цього наказу простій вдома (буквенний код для табелювання «П» - простій).

Наказ від 29 квітня 2022 року №71 «Про зміни істотних умов праці», наказ від 03 травня 2022 року №75 «Про внесення змін до наказу від 29 квітня 2022 року №71 «Про зміни істотних умов праці», наказ від 31 травня 2022 року №82 «Про зміни істотних умов праці», вважати такими, що втратили чинність з 01 липня 2023 року».

Зважаючи на викладене, вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу потрібно обчислювати за період з 01 травня 2022 року по 30 червня 2023 року.

Підстави для визнання незаконним та скасування наказу №103-К від 16 червня 2023 року є аналогічними тим, якими позивач обґрунтовує незаконність наказу №71 від 29 квітня 2022 року.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 30 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні вказаного вище позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

За доводами апеляційної скарги суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності предмету спору в частині оскарження наказу №71 від 29 квітня 2022 року.

Скасування наказу та визнання його таким, що втратив чинність мають різні змістовні значення та передбачають різні юридичні наслідки, тому незважаючи на втрату чинності оспорюваного наказу, між сторонами залишилися неврегульовані та спірні питання, тому предмет спору не припинив існування.

Обраний скаржницею спосіб захисту відповідає змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечує поновлення порушеного права, тобто є ефективним.

Висновок суду про те, що скаржницею пропущено строк на звернення до суду з вимогою про скасування наказу №103-К від 16 червня 2023 року суперечить ст. 233 КЗпП України, оскільки про існування цього наказу вона дізналася лише після отримання відзиву на позов, та відповідачем не заперечувалося, що позивачка не була ознайомлена у будь-який спосіб з цим наказом.

Порушення відповідачем прав позивачки під час повідомлення через месенджер «WhatsApp» про зміни істотних умов праці і оголошення простою, за відсутності зафіксованої процедури обміну офіційними документами засобами електронного зв`язку, унеможливлює вважати дату 11 травня 2022 року, як день коли вона дізналася про порушення своїх прав.

Звертає увагу, що про порушення її прав, скаржниця дізналася лише в травні 2024 року, коли їй стало відомо про факт переведення її на посаду іншого працівника юридичної служби, яку як з`ясувалося прийняли на роботу під час перебування скаржниці у незаконному простої.

У відзиві на апеляційну скаргу ДП «МТП «Чорноморськ» просить рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30 жовтня 2024 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що позивачка була обізнана про видання наказу №71 від 29 квітня 2022 року з травня 2022 року та з цього часу не вчиняла жодних дій, спрямованих на захист своїх порушених трудових прав, тому звернення з цим позовом до суду у червні 2024 року, тобто з пропуском строків, встановлених законом є самостійною підставою для відмови у позові. В редакції закону, яка діяла станом на момент видачі наказу №71 від 29 квітня 2022 року, на роботодавця не покладався обов`язок попереджати працівника про запровадження змін істотних умов праці. Частиною третьою статті 32 КЗпП України допускається зміна істотних умов праці, в тому числі і розмірів оплати праці у випадках змін в організації виробництва і праці.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги, представниця відповідача ДП «МТП «Чорноморськ» Саєвська Т.П. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на таке.

З матеріалів справи убачається, що починаючи з 30 вересня 2013 року позивачка працює в Державному підприємстві «Морський торговельний порт «Чорноморськ», з 23 грудня 2021 року займає посаду начальника відділу правового забезпечення дотримання законодавства про працю юридичної служби, що підтверджується відомостями з її трудової книжки серії НОМЕР_1 .

Наказом в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» Волошина В.Е. від 04 квітня 2022 року № 60 «Про заходи в період дії воєнного стану» працівникам підприємства, в тому числі ОСОБА_1 , оголошено простій вдома з оплатою праці з розрахунку дві третини середньорічної годинної ставки, встановленої штатним розписом, без доплат і надбавок, на строк до закінчення підстав, що зумовили оголошення простою працівникам підприємства.

На підставі наказу в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» Волошина В.Е. від 29 квітня 2022 року №71 «Про зміну істотних умов праці» змінено істотні умови праці працівникам підприємства, на період дії воєнного стані, зазначеним у додатку до цього наказу, а саме:

-встановлено середньорічну годинну ставку, виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати по Україні 39,26 грн. (місячна мінімальна зарплата 6500 грн) без доплат та надбавок);

-встановлено неповний робочий тиждень та неповний робочий день: робочі дні - понеділок, вівторок, середа; робочий час з 08.00 до 12.00 години.

-оголошено працівникам підприємства, на період воєнного стану, зазначеним у додатку до цього наказу простій вдома (буквенний код для табелювання «П»- простій).

-наказ від 04 квітня 2022 року № 60 «Про заходи в період дії воєнного стану», наказ від 04 квітня 2022 року №58 «Про заходи в період дії воєнного стану» вважати таким, що втратили чинність з 01 травня 2022 року;

-заступникам директора, керівникам структурних підрозділів забезпечити ознайомлення працівників підприємств, вказаним у додатку до цього наказу, з цим наказом всіма можливим засобами.

Позивачка, як працівник ДП «МТП «Чорноморськ», вказана у Додатку до цього наказу, як особа на яку поширюються положення щодо простою.

Згідно з наказом директора ДП «МТП «Чорноморськ» Волошина В.Е. від 16 червня 2023 року №103-К «Про зміну істотних умов праці» змінено істотні умови праці працівникам підприємства, на період дії воєнного стані, зазначеним у додатку до цього наказу, а саме:

-встановлено середньорічну годинну ставку, виходячи з розрахунку мінімальної заробітної плати по Україні 40,46 грн. (місячна мінімальна зарплата 6700 грн) без доплат та надбавок);

-встановлено неповний робочий тиждень та неповний робочий день: робочі дні - понеділок, вівторок, середа; робочий час з 09.00 до 13.00 години;

-оголошено працівникам підприємства, на період воєнного стану, зазначеним у додатку до цього наказу простій вдома (буквенний код для табелювання «П»- простій);

-наказ від 29 квітня 2022 року №71 «Про зміну істотних умов праці, наказ від 03 травня 2022 року №75 «Про внесення змін до наказу від 29 квітня 2022 року №71 «Про зміну істотних умов праці», наказ від 31 травня 2022 року №82 «Про зміни істотних умов праці» вважати такими, що втратили чинність з 01 липня 2023 року;

-заступникам директора, керівникам структурних підрозділів забезпечити ознайомлення працівників підприємств, вказаним у додатку до цього наказу, з цим наказом всіма можливим засобами.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що у зв`язку з втратою чинності з 01 липня 2023 наказу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №71 від 29 квітня 2022 року, тому суд дійшов до висновку, що на час подання позивачем позову (28 червня 2024 року) і заяви про зміну предмету позову (05 серпня 2024 року) та прийняттям судом рішення, відсутній предмет спору стосовно наказу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №71 від 29 квітня 2022 року «Про зміни істотних умов праці». Позивачка не порушує питання про поновлення строку позовної давності на оскарження наказу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №103-К від 16 червня 2023 року «Про зміни істотних умов праці», не наводить мотиви поважності пропуску строку на оскарження цього наказу, тому суд дійшов висновку, що позивачкою пропущено без поважних причин зазначений строку, що є підставою для відмови у задоволені позову у повному обсязі. Врахувавши, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимог про визнання незаконним та скасування наказу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» «Про зміни істотних умов праці», які не підлягають задоволенню, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення похідних вимог позову.

Щодо таких висновків суду першої інстанції, колегія суддів зауважує про таке.

Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (частина друга статті 233 КЗпП України).

Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними у статті 233 КЗпП України. Дотримання такого строку суд перевіряє за принципом ex officio незалежно від того, чи заявив відповідач про пропуск позивачем цього строку, на відміну від застосування під час вирішення цивільного спору позовної давності, яку суд застосовує тільки за заявою сторони у спорі (частина третя статті 267 ЦК України) (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 жовтня 2022 року у справі N 757/62971/19-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 травня 2023 року у справі N 398/1985/22). Тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 2 грудня 2020 року у справі N 751/1198/18, від 3 жовтня 2022 року у справі N 204/1724/20, від 22 січня 2025 року у справі N 757/5467/21).

Заявляючи відповідне клопотання про поновлення вказаного строку, особа не повинна наводити конкретних причин його пропуску, окрім тих, що пов`язані з внесеними до КЗпП України змінами. Крім того, не є необхідним і заявлення такого клопотання, оскільки строк звернення до суду не пропущено.

З матеріалів справи убачається, що під час перебування ОСОБА_1 у простої, роботодавцем змінено, відносно неї істотні умови праці, що не заперечується сторонами.

Водночас, матеріали справи не містять відомостей про те, що позивачку було ознайомлено з вказаними вище наказами, які стосувалися змін істотних умов праці, у паперовому вигляді, шляхом вручення документу під підпис чи надіслання його на її адресу засобами поштового зв`язку, такі обставини відповідачем не спростовані.

Аргументи відповідача про те, що 11 травня 2022 року позивачка була ознайомлена з наказом №71 від 29 квітня 2022 року у робочій групі структурного підрозділу юридична служба «Юристи Порт» у месенджері «WhatsApp», учасником якої є ОСОБА_1 , колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" (пункт 2 глави XIX "Прикінцеві положення" КЗпП України).

Відповідно до частини другої статті 7 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", в редакції з 19 липня 2022 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта 263 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2024 року у справі N 127/29246/22 провадження N 61-13250св23 зазначено, що:

"відповідно до частини першої статті сьомої Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", в редакції від 19 липня 2022 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, у період дії воєнного стану порядок організації діловодства з питань трудових відносин, оформлення і ведення трудових книжок та архівного зберігання відповідних документів у районах активних бойових дій визначається роботодавцем самостійно, за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці. У період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.

Ознайомлення працівників з наказами (розпорядженнями), повідомленнями, іншими документами роботодавця щодо їхніх прав та обов`язків допускається з використанням визначених у трудовому договорі засобів електронних комунікаційних мереж з накладенням удосконаленого електронного підпису або кваліфікованого електронного підпису. У трудовому договорі за згодою сторін можуть передбачатися альтернативні способи ознайомлення працівника, крім інформації, визначеної пунктом 4 частини першої цієї статті, що доводиться до відома працівників у порядку, встановленому цією статтею (частина третя статті 29 КЗпП України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин).

У справі, що переглядається, наказом в.о. директора ДП «МТП «Чорноморськ» Волошина В.Е. від 29 квітня 2022 року №71 «Про зміну істотних умов праці» заступникам директора, керівникам структурних підрозділів доручено забезпечити ознайомлення працівників підприємств, вказаним у додатку до цього наказу, з цим наказом всіма можливим засобами.

В той же час редакція Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яка передбачала можливість домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником набула чинності лише 19 липня 2022 року, тому доведення до відома працівників наказу №71 від 29 квітня 2022 року не свідчить про обрання способів електронної комунікації за згодою між роботодавцем та працівником (див. постанову Верховного Суду від 28 травня 2025 у справі № 753/2262/23).

За таких обставин ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про наказ №71 від 29 квітня 2022 року, яким 01 травня 2022 року змінено істотні умови праці.

Ураховуючи, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження факту ознайомлення позивачки з вказаним вище наказом, тому відсутні підстави стверджувати, що під час звернення з цим позовом до суду 28 червня 2024 року

ОСОБА_1 пропущено строк, встановлений ст. 233 КЗпП України, відтак у неї не виникало обов`язку порушувати питання про поновлення такого строку.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України).

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року N 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України N 2102-IX від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє до цього часу.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану").

15 березня 2022 року прийнято Закон України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", який набрав чинності 24 березня 2022 року. Вказаний Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану".

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України "Про правовий режим воєнного стану", діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану".

Відповідно до частини другої, третьої статті 1 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України "Про державну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Частиною третьою статті 32 КЗпП України визначено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці

Відповідно до статті 103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни.

Частиною другою статті 3 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" передбачено, що у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 КЗпП України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.

Як встановлено судом, матеріали справи не містять, а відповідачем усупереч ст. 12,81 ЦПК України не надано доказів, які б свідчили про виконання обов`язку щодо повідомлення ОСОБА_1 у порядку, встановленому законом із оскаржуваними наказами, якими змінено істотні умови правці позивачки в частині оплати праці.

Аналіз ч. 3 ст. 32 КЗпП України свідчить, що істотними умовами праці є, зокрема: система та розміри оплати праці; пільги та компенсації, передбачені колективним договором, локальними актами або чинним законодавством; режим роботи (дистанційна, надомна робота, гнучкий режим тощо); встановлення або скасування неповного робочого часу (неповного робочого дня чи неповного робочого тижня); зміна робочого часу та часу відпочинку, графіків змінності; суміщення професій; зміну розрядів і найменування посад; зміну посадових обов`язків; зміна строку трудового договору. Цей перелік не є вичерпним. Істотними можуть вважатися й інші умови праці, як свідчить судова практика, це зокрема зменшення педагогічного навантаження, введення контрактної форми трудового договору, зміна посадових обов`язків працівника при продовженні роботи на тій самій посаді тощо. Зазначені зміни можуть застосовуватися до окремого працівника, відділу або до всього підприємства (див. постанову Верховного Суду від 22 Ттравня 2024 року у справі № 754/5228/22).

Зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці. Зміни в організації виробництва і праці - це раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадження передових методів, технологій тощо (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі N 754/8595/17-ц).

Колегія суддів зауважує, що тягар доведення обставин щодо наявності змін в організації виробництва і праці за допомогою належних та достовірних доказів покладається саме на роботодавця.

Однак, усупереч ст. 12,81 ЦПК України, відповідачем, що є його процесуальним обов`язком, не надано доказів, які б свідчили про існування змін в організації виробництва і праці на час прийняття оскаржуваних наказів № 71 від 29.04.2022 року, №103-К від 16 червня 2023 року, зокрема, не надано доказів погіршення фінансового стану підприємства, припинення ДП "Морський торговельний порт "Чорноморськ" своєї діяльності, тощо.

При цьому, тлумачення статті 34 КЗпП України свідчить про те, що обов`язковою підставою для введення простою на підприємстві є повна зупинка його роботи або роботи окремих підрозділів (див. постанову Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №759/4617/21).

Враховуючи, що дії ДП "Морський торговельний порт "Чорноморськ" щодо зміни істотних умов праці ОСОБА_1 та оплати праці в бік зменшення не були доведені до відома позивачки в установлений законом спосіб, та з урахуванням того, що відповідачем не надано належних доказів наявності змін в організації виробництва і праці, колегія суддів доходить висновку, що про наявність правових підстав щодо визнання незаконними та скасування наказів Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №71 від 29 квітня 2022 року, №103-К від 16 червня 2023 «Про зміни істотних умов праці» в частині змін істотних умов праці і оголошення простою

ОСОБА_1 , оскільки такі позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Наведене вище місцевий суд не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у позові, з підстав, наведених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Вирішуючи питання щодо розміру заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, колегія суддів зазначає про таке.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок N 100 (в редакції на час виникнення спірних правовідносин)).

У пункті 2 Порядку N 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплати за попередні два місяці роботи.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього-п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Згідно з абзацами третім-п`ятим пункту 4 Порядку, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку. У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору. Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Згідно з пунктом 8 Порядку N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин,

а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Установлено, що істотні умови праці в частині заробітної плати змінені з 01 травня 2022 року.

Тобто, розрахунковим періодом є березень та квітень 2022 року. У цей час позивачка перебувала у простої, як і у березні та квітні 2022 року.

Матеріали справи не містять доказів про те, що позивачка в період простою була залученою до роботи.

Таким чином, оскільки позивачка перебувала у простої, матеріали справи не містять даних про її середній заробіток за два місяці, що передують події, тому при визначенні розміру середньої заробітної плати, за обставин справи, необхідно виходити із встановленого працівнику посадового окладу, що, в свою чергу, узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 березня 2024 року у справі N 753/12518/22 (провадження N 61-13202св23), від 27 березня 2024 року у справі N 507/1435/22 (провадження N 61-11160св23) та від 06 листопада 2024 року у справі N 359/6714/23 (провадження N 61-8920св24).

Відповідно до розрахункових листів за березень 2022 року та квітень 2022 року розмір посадового окладу позивачки складав 25000 грн. Отже, середньоденна заробітна плата позивача складала 1162,79 грн.

Позивачка знаходилася у простої з 01 травня 2022 року по 31 липня 2023 року, отже, заробітна плата за це час, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, повинна становити 321741,60 грн.

У постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року справа N 757/27799/21-ц (провадження N 61-11515св24) викладено правовий висновок про те, що податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та вираховуються при виплаті працівнику. Отже, присуджена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів при її виплаті.

З огляду на зазначене із присудженої позивачці суми середнього заробітку потрібно утримати установлені законодавством України податки і збори.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду потрібно скасувати, ухваливши нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, ухвалено нове судове рішення, яким задоволено вимоги немайнового характеру, тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 6 056 грн

З огляду на те, що позивачка має пільги зі сплати судового збору в частині вимоги про стягнення заробітної плати, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 217,55 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 30 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №71 від 29.04.2022 року «Про зміни істотних умов праці» в частині змін істотних умов праці і оголошення простою ОСОБА_1 .

Визнати незаконним та скасувати наказ Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» №103-К від 16.06.2023 «Про зміни істотних умов праці» в частині змін істотних умов праці і оголошення простою ОСОБА_1 .

Стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заробітну плату у розмірі 321 741,60 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 6 056 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Морський торговельний порт «Чорноморськ» на користь держави судовий збір у розмірі 3 217,55 грн.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова