Справа № 465/5618/17
Провадження 2/465/536/25
РІШЕННЯ

Іменем України

29.12.2025 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючої судді Мигаль Г.П.,

при секретарі судових засідань Титикайлу І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, про розірвання договору дарування на вимогу дарувальника,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Франківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування на вимогу дарувальника. Просив розірвати договір дарування, посвідчений 30 липня 2014 року П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1535, за яким позивач подарував належну йому 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що під час похорону рідного брата позивача до позивача у квартиру навідалися його колишня перша дружина, ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 . Колишня дружина та донька прийшли тільки з одним бажанням, приблизитись до позивача та звоювати його довіру. При розмові, під час похорону, колишня дружина запропонувала, щоб позивач подарував хоча би частину своєї квартири дочці. Після смерті матері та рідного брата позивача, позивач став власником квартири АДРЕСА_1 , тому колишня дружина та донька вимагали від позивача, щоб той подарував частину квартири доньці. Донька переїхала жити до позивача та проживала в одній із кімнат. 30.07.2014 року у П`ятій Львівській нотаріальній конторі укладено договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4 . Відповідно до договору дарування квартира є у спільній власності позивача та відповідачки по 1/2 частці. До одруження відповідачки між сторонами були більш-менш нормальні відносини, але після одруження стосунки різко змінилися. Відповідачка проявляє повну неповагу до позивача, злісну невдячність. Відповідачка та її чоловік погрожують позивачу, заявляють, що позивач не зможе дійти до своєї квартири, що з ним може статися нещасний випадок. Щодо таких дій зі сторони відповідачки та її чоловіка, позивач звертався із заявами до начальника поліції Франківського району м. Львова, після чого з ними була проведена одна профілактична розмова, проте протиправні дії не припинились. Вказав, що постійно сумнівався в тому, що обдарована, ОСОБА_5 , є його дочкою, яка умисно вчиняє злочин проти його життя та здоров`я через те, що її мати розірвала шлюб за своєю ініціативою, хоча підстав для цього і не було, і відразу вийшла заміж за іншого чоловіка, який на його думку і є батьком відповідачки. Вважає, що цей факт знайде підтвердження при проведенні спеціальної експертизи ДНК.

У зв`язку з тим, що відповідачка ставиться до позивача зі злісною невдячністю та неповагою, вчиняє протиправні та аморальні дії відносно позивача, позивач змушений звернутися до суду про розірвання договору дарування, оскільки відповідачка вчиняє протиправні дії, спрямовані проти життя та здоров`я позивача. З огляду на зазначене, просив позов задоволити.

Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Представником відповідачки подано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги заперечує в повному обсязі, вважає такий позов безпідставним, доводи позивача надуманими та такими, що не є підставою для розірвання договору дарування, з огляду на таке.

Жодної з підстав, передбачених ст. 727 ЦК України, в позові не наведено, оскільки таких не існує. Зазначив, що непорозуміння між позивачем та відповідачкою виникають у зв`язку із зловживанням позивачем спиртними напоями, які він розпиває в квартирі з невідомими відповідачці особами в нічний час. Це спричиняє незручності відповідачці, та членам її сім`ї , в тому числі малолітнім дітям, а також сусідам. З цього приводу відповідачка зверталась до Франківського ВП, що підтверджено копією заяви від 11.12.2015 року та Висновком від 16.12.2015 року. Крім цього просить застосувати позовну давність щодо поданого позову.

Позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що конфлікти із відповідачкою та її чоловіком почались після 20 квітня 2015 року та неодноразово продовжувались. Відповідачка неодноразово погрожувала позивачу, крім того казала, що прийшла до позивача виключно через його квартиру.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Пояснив, що вважає, що відповідачка ОСОБА_2 не є його донькою, позивач хотів зробити ДНК тест з метою встановлення батьківства, проте такий не проведений. Додав, що звертався в органи поліції щодо вчинення відповідачкою домашнього насильства відносно нього, проте працівники поліції обмежились попередженням щодо відповідачки. Вказав, що відповідачка до адміністративної та кримінальної відповідальності за фактом вчинення правопорушення щодо позивача не притягалася. Зазначив, що підставою звернення до суду була відсутність поваги зі сторони відповідачки, знущання над позивачем, а також те, що відповідачка та її чоловік кидали вночі в позивача подушками. Про позовну давність йому не відомо. Крім цього подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Пояснив, що коли помер брат і мама позивача, на похорон прийшла мама відповідачки, і почала переконувати, що позивачу потрібна підтримка. Позивач дав себе обманути, уклав договір дарування. Додав, що є підтвердження того, що відповідачка не є дочкою. Зазначив, що відомостей про вчинення злочинів відповідачкою щодо позивача немає, проте є попередження зі сторони правоохоронних органів. Вважає, що відповідачка обманним шляхом ввійшла в довіру позивача, завела позивача в нотаріальну контору та уклала договір дарування. Вказав, що постановою Львівського апеляційного суду від 24.05.2022 року у справі №465/5373/18 визнано факт того, що відповідачка ОСОБА_2 не є дочкою позивача ОСОБА_1 . Крім цього подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Вважають позов безпістваним та таким, що не підлягає задоволенню. Просили застосувати позовну давність. Відповідачка в судовому засіданні вказала, що після одруження змінила прізвище зі ОСОБА_6 на ОСОБА_7 . Крім того подали заяву про розгляд справи за їх відсутності, просили відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до такого.

Між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір дарування, посвідчений 30.07.2014 року П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою за реєстровим номером №1535.

Відповідно до довідки із П`ятої Львівської державної нотаріальної контори № 2287/01-30 від 24.07.2017 року, Державний нотаріус П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Ясинська Н.М. повідомила, що ОСОБА_1 було укладено договір дарування, посвідчений 30 липня 2014 року П`ятою Львівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 1535, за яким ОСОБА_1 подарував належну йому 1/2 (одну другу) частку квартири АДРЕСА_1 своїй доньці ОСОБА_4 .

Відповідно до копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.07.2014 року відповідачка ОСОБА_2 є власником 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Отже, дарунок був прийнятий обдарованою, на який вона у встановленому законом порядку набула право власності.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 13.10.1988 року, батками ОСОБА_4 вказано: у графі батько: ОСОБА_1 , у графі мати: ОСОБА_8 .

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 13.12.1990 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 розірвано 13.12.1990 року, про що відділом ЗАГС Радянського району м.Львова зроблено запис №640.

Відповідно до відповіді начальника Франківського відділу поліції ГУНП у Львівській області від 25.10.2017 року, Франківським відділом поліції ГУНП у Львівській області розглянуто заяву ОСОБА_1 щодо вжиття заходів до його зятя, який кинув в нього подушкою. За результатами розгляду заяви з ОСОБА_9 проведено профілактичну роботу.

Згідно з відповіддю начальника Франківського відділу поліції ГУНП у Львівській області від 04.07.2017 року, Франківським відділом поліції ГУНП у Львівській області розглянуто заяву ОСОБА_1 щодо непорозуміння із донькою. За результатами перевірки встановлено, що в стосунках, які виникли, присутні цивільно-правові відносини, які відносяться до компетенції суду.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 показав, що йому позивач ОСОБА_1 розказав, що позивач пустив до себе до дому дочку жити, і що у них не заладились відносини. Коли ОСОБА_10 з дружиною приходили в квартиру позивача приблизно в 2016-2017 року, то між позивачем та його зятем виникали непорозуміння. Востаннє ОСОБА_10 був у квартирі сторін у 2017 році. ОСОБА_10 питався в зятя позивача чому виникають такі напружені відносини, на що останній відповів, що конфлікти відбуваються на побутовому підґрунті. Конфліктів між позивачем та відповідачкою ОСОБА_10 не бачив. Пояснив, що відносини між сторонами були такі не як між дочкою і батьком. Відповідачка жодного разу при розмові з ОСОБА_10 не назвала позивача батьком. ОСОБА_10 вказав, що позивач розказував йому, що відповідачка мала претензії до позивача через те, що він приводить друзів додому. Додав, що ніколи не бачив позивача в стані алкогольного сп`яніння.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показала, що стосунки позивача з його першою дружиною з першого дня були побудовані на брехні. Все почалось з того, що після весілля дружина позивача поїхала сама на море. Після розлучення позивач дуже хотів бачити дитину, провідував дитину. Коли позивач приїхав в село до колишньої дружини, щоб провідати доньку, колишня дружина відповіла, щоб позивач більше не приїжджав до них, оскільки це не його дитина. Після смерті матері позивача, приїхала перша жінка, яка почала виявляти люб`язні стосунки переконувати позивача, що вони будуть сім`єю. Вказала, що все зі сторони відповідачки було побудовано на корисливих інтересах. Після того як позивач уклав договір дарування, він почав відчувати, що у своїй хаті не є господарем.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до вищенаведених положень Конституції України та Конвенції кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до вимог ст. ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилами ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування зумовлюється особистими відносинами дарувальника і обдаровуваного та укладається з добрим ставленням до обдаровуваного, а тому містить особливі правила його розірвання, що не застосовуються до інших договорів. Загальною підставою для такого розірвання правочину є злісна невдячність обдаровуваного. Це обумовлено також і тим, що законом не може бути передбачено морального обов`язку для обдарованого, спрямованого на вдячність та повагу до дарувальника (постанова Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 523/9855/17 (провадження № 61-14945св19).

Проте законом встановлені певні правові підстави розірвання договору дарування, які передбачені, зокрема, статтею 727 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

В судовому порядку, шляхом подання позовної заяви, договір дарування можливо розірвати (визнати його недійсним) за певних умов, визначених у статті 727 ЦК України, з доведенням цих обставин у суді.

Відповідно до ст. 727 ЦК України дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоров`я, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей. Якщо обдаровуваний вчинив умисне вбивство дарувальника, спадкоємці дарувальника мають право вимагати розірвання договору дарування. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка, що має для дарувальника велику немайнову цінність. Дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо внаслідок недбалого ставлення обдаровуваного до речі, що становить культурну цінність, ця річ може бути знищена або істотно пошкоджена.

Договір дарування не може бути розірваний в односторонньому порядку, за деякими виключеннями, зокрема, передбаченими статтею 724 ЦК України та, якщо договір дарування виконується у момент його укладання.

Правова характеристика умисного злочину надається статтею 24 КК України (злочин вважається умисно вчиненим, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (прямий умисел), або хоча і не бажала, але свідомо припускала їх настання (непрямий умисел).

Злочин сам по собі є аморальним явищем. Тому вчинення злочину має тягнути настання цивільно-правових наслідків. Такими наслідками закон визначає розірвання договору дарування, предметом якого є нерухоме майно.

У таких випадках дарувальник вправі вимагати розірвання договору дарування та повернення дарунка або відшкодування його вартості. Законом чітко сформульовані умови (підстави) виникнення такого права у дарувальника, причому незалежно від того, чи був договір дарування укладений з обов`язком передати дарунок у майбутньому, чи дарунок вже був переданий дарувальником та прийнятий обдаровуваним.

Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України визначає обов`язок кожної сторони довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог і заперечень проти позову, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 2 ст. 77, ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи, при цьому докази мають бути належними, тобто такими, що містять інформацію щодо предмета доказування, і допустимими, тобто такими, що можуть бути підтверджені певними засобами доказування.

Звертаючись до суду з позовом про розірвання договору дарування, позивач свої вимоги обґрунтовував положеннями ч 1 ст.727 ЦК України та зазначив, що відповідачка спільно зі своїм чоловіком умисно вчиняє протиправні дії проти життя, здоров`я дарувальника.

Разом з тим, належних та допустимих доказів на підтвердження умисного вчинення обдарованою злочину проти життя та здоров`я позивача суду не надано та матеріали справи не містять.

Посилання позивача на те, що відповідачка та її чоловік постійно вчиняють сварки та застосовують психологічне та фізичне насильство відносно ОСОБА_1 , суд відхиляє, оскільки за результатами розгляду звернень ОСОБА_1 до правоохоронних органів про вчинення щодо нього правопорушень, не встановлено таких правопорушень.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Принцип змагальності тісно пов`язаний з процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного й доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу, особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів; участі у дослідженні доказів, наданих іншими особами шляхом висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності зацікавленої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Оцінивши наведені у позовній заяві аргументи і надані докази, суд доходить висновку, що позивач на підтвердження своїх доводів не надав належних та допустимих доказів, по суті обмежився власними поясненнями та позов ґрунтується лише на його припущеннях, не доведено наявність умов для розірвання договору дарування на підставі ч.1 ст.727 ЦК України в судовому порядку, а саме, те що відповідачка вчинила умисний злочин проти життя, здоров`я, власності чи позивача.

Свої вимоги позивач також обґрунтовує тим, що він після розірвання шлюбу із ОСОБА_8 ( ОСОБА_3 ) 13.12.1990 року, зі слів колишньої дружини та поведінки доньки зрозумів, що ОСОБА_12 не є його дочкою. Згідно з його поясненнями, наданими в судовому засіданні він весь час, починаючи з 1990 року, сплачував аліменти до досягнення нею повноліття та у період її навчання у Львівському національному університеті. Позивачем було подано позов до ОСОБА_2 про виключення відомостей про батьківство.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24.06.2019 року у справі №465/5373/18 у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_12 про виключення відомостей про батьківство відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 24.05.2022 року у справі №465/5373/18 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Франківського районного суду м. Львова від 24.06.2019 року змінено, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови. В решті рішення суду залишено без змін. У вказаній постанові колегія суддів дійшла висновку про ухилення відповідачки від участі в експертизі і визнала той факт, що відповідачка ОСОБА_2 не є дочкою позивача ОСОБА_1 .

Суд відхиляє аргументи позивача, на які він поислається як на підставу своїх позовних вимог, що обдарована ОСОБА_12 не є його донькою, якою він її вважав при укладенні договору, оскільки зазначена обставина не є підставою для розірвання договору, відповідно до способу захисту права, обраного позивачем (ч.1 ст. 727 ЦК України).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про розірвання договору дарування за необгрунтованістю, оскільки позивачем не доведено обставин, з якими закон пов`язує наявність підстав для розірвання такого договору згідно з ч.1 ст.727 ЦК України.

Стороною відповідача заявлено про застосування позовної давності.

Відповідно до ч.1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як зазначено у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 914/197/19, виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.

З огляду на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, а отже про відсутність порушеного права позивача, то позовна давність не застосовується.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак інші доводи, зазначені сторонами у заявах по суті справи, а також зазначені у поясненнях в судових засіданнях, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та у разі відмови в позові судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, про розірвання договору дарування на вимогу дарувальника відмовити.

Судові витрати у виді судового збору, сплачені при поданні позовної заяви залишити за позивачем ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Львівського апеляційного суду з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Третя особа П`ята Львівська державна нотаріальна контора, адреса: 79057, м. Львів, вул. Ген.Чупринки, 69.

Повний текст рішення складено 29.12.2025 року.

Головуючий суддя Мигаль Г.П.