ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/66/21 Номер провадження 22-ц/814/4630/25Головуючий у 1-й інстанції Стрюк Л.І. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справах: головуючого судді Карпушина Г.Л.; суддів Бутенко С.Б., Обідіної О.І., при секретарі судового засідання Буйновій О.П., - 1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 яка діє в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2025 року у справі за позовом першого заступника керівника Полтавської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу, припинення права приватної власності, повернення земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В :

У провадженні Полтавського районного суду Полтавської області перебуває цивільна справа за позовом першого заступника керівника Полтавської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу, припинення права приватної власності, повернення земельної ділянки.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Шинкаренко М.А. про повернення до стадії підготовчого провадження у справі.

Відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Шинкаренко М.А. про забезпечення доказів.

Відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Шинкаренко М.А. про поновлення строку на подання.

03.11.2025 року на адресу Полтавського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга Шинкаренко М.А., яка діє в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2025 року , в якій просила скасувати оскаржувану ухвалу з підстав порушення судом першої інстанції норм процесуального права на ухвалити нове судове рішення, яким поновити строк для звернення з заявою про забезпечення доказів та задовольнити заявлене клопотання про забезпечення доказів.

В обгрунтування апеляційної скарги вказано, що суд першої інстанції розглянув вказані заяви без фактичного ознайомлення з ними, оскільки заяви надійшли до суду після завершення судового засідання. Заяви не були оголошені, не обговорювалися сторонами, і не були розглянуті відповідно до ст. 116118 ЦПК України.

Таким чином, суд ухвалив рішення без надання можливості стороні висловитися, без дослідження поданих заяв і поза межами процесуальної стадії, що є істотним порушенням принципу змагальності (ст. 13, 43 ЦПК України) та вимог до законності й обґрунтованості судового рішення (ст. 263, 265 ЦПК України).

Також вказувала, що суд, мотивуючи відмову у задоволенні заяв про забезпечення доказів, посилався на положення ст. 116 та ст. 81 ЦПК України, а також на попереднє проведення у справі експертизи та відсутність ризику втрати доказів.

Щодо обгрунтування поданих заяв вказує, що забезпечення відповідних доказів є необхідним для належного, повного та об`єктивного встановлення фактичних обставин справи і реалізації права відповідача на ефективний захист.

Як на підставу відмови в задоволенні заяви про забезпечення доказів суд першої інстанції посилався висновок комплексної судової земельно-технічної експертизи, проведеної у межах кримінального провадження. Тобто суд фактично виходив з того, що потреба у новому дослідженні обставин відсутня.

Проте, зазначений висновок не може бути використаний у даній цивільній справі, оскільки: земельна ділянка була сформована 20.08.2018 року, тобто понад рік після внесення відомостей до ЄРДР; у кримінальному провадженні не здійснювались слідчі дії щодо цієї земельної ділянки; експерт не досліджував проект землеустрою 2018 року, оскільки оригінал або засвідчена копія проектної документації не були витребувані. Оцінка документа без його дослідження свідчить про неповноту і необґрунтованість висновку, що виключає можливість покладення його в основу рішення суду.

У справі підлягають з`ясуванню питання: фактичне цільове призначення земельної ділянки; чи розташована вона у заплавній / водоохоронній зоні річки Коломак; чи існувала підтоплюваність ділянки з моменту її формування; чи відповідає проект землеустрою 2018 року вимогам земельного законодавства і ДБН. Ці обставини не можуть бути встановлені без спеціальних знань, що прямо відповідає вимогам ч.ч. 1, 2 ст. 103 ЦПК України.

Вказує, що сторона відповідача має повне процесуальне право вимагати проведення комплексної експертизи, а суд першої інстанції був зобов`язаний розглянути ці заяви належним чином, що здійснено не було.

Також вказує, що забезпечення доказів у справі, є витребування повних відомостей з ЄРДР щодо кримінального провадження № 0000088 від 18.05.2017 року. Прокурором до позову було долучено докази, отримані під час досудового розслідування у зазначеному кримінальному провадженні. На момент внесення відомостей до ЄРДР та отримання відповідних доказів земельна ділянка, яка є предметом спору, ще не існувала як об`єкт цивільних прав, оскільки відповідач набув її на підставі наказу ГУ Держгеокадастру від 14.11.2018, тобто майже через рік після початку кримінального провадження. У зв`язку з цим виникає обґрунтований сумнів щодо належності та допустимості доказів, отриманих у межах вказаного кримінального провадження, оскільки будь-які процесуальні дії у його межах не могли бути спрямовані на дослідження земельної ділянки, яка на той момент не була сформована.

Таким чином, вважає, що для встановлення способу одержання доказів, наданих прокурором, та можливості їх використання у цивільному процесі, необхідно дослідити повні відомості з ЄРДР, у тому числі щодо: дати, підстав та мети початку розслідування; переліку проведених слідчих дій; об`єктів, щодо яких проводилося дослідження та їх правомірність; змісту та часу долучення документів і експертних висновків.

Вказує, що отримати таку інформацію іншим шляхом неможливо, оскільки відповідачем вживалися заходи для отримання цієї інформації та були отримані відмови прокурора.

Таким чином, обидва заявлені заходи забезпечення доказів є взаємопов`язаними і утворюють єдиний механізм захисту прав та інтересів відповідача. Відмова у будь-якому з них позбавляє змісту інший та унеможливлює повне та об`єктивне встановлення фактичних обставин справи.

Окрім того зазначає, що доводи суду першої інстанції відносно «тривалої бездіяльності» відповідача у заявлені клопотань про забезпечення доказів не відповідають дійсності, оскільки підготовче провадження у справі було закрито 12.09.2024 року. У цей день представник відповідача адвокат Шинкаренко М.А. перебувала на лікарняному, що підтверджується медичними документами.

До моменту закриття підготовчого провадження сторона відповідача вживала заходів щодо самостійного отримання доказів, зокрема: 09.07.2024 та 04.09.2024 були направлені адвокатські запити до Офісу Генерального прокурора щодо надання розширених відомостей з ЄРДР. 18.07.2024 та 13.09.2024 отримано відмови. Саме факт отримання остаточних відомостей про відмову прокуратури після 12.09.2024 і об`єктивно визначив момент, з якого виникла необхідність звернення до суду із заявами про забезпечення доказів, а також із заявою про поновлення строку.

Проте, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяв, не ухвалив окремої мотивованої ухвали щодо поновлення строку, хоча такий процесуальний обов`язок прямо передбачений ч. 2 ст. 127 ЦПК України. Таким чином, відсутні будь-які підстави стверджувати, що сторона відповідача мала можливість заявити клопотання про забезпечення доказів раніше.

17.12.2025 року від Полтавської окружної прокуратури надійшов відзив, в якому представник просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення районного суду без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. На момент розгляду справи був присутній представник позивача, інші особи по справі будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

За змістом ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про повернення до стадії підготовчого судового засідання районний суд виходив з того, що представником відповідача не обгрунтовано необхідність такого повернення та у зв`язку із тим, що між стадією відкриття провадження та постановленням ухвали про закриття підготовчого провадження пройшов значний проміжок часу, а саме, з метою запобігання необґрунтованого затягування строків розгляду справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даного клопотання.

Окрім того суд першої інстанції відмовив в задоволенні клопотання про забезпечення доказів, мотивуючи це тим, що призначення експертизи у даній справі є затягуванням розгляду справи, оскільки у даній справ вже проведено експертиза та заявником не надано доказів , що існує ризик втрати доказів.

Також суд відмовив в задоволенні клопотання про поновлення строку на подання клопотання про забезпечення доказів у зв`язку із тим, що відсутні поважні причини його пропуску.

Колегія суддів вважає такий висновок районного суду вірним з наступних підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції, потрібно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За правовою позицією Конституційного Суду України правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Водночас не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі De Geouffre de la Pradelle v. France від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Щодо повернення до стадії підготовчого провадження у справі слід зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно частини 1 статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: 1) остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; 2) з`ясування заперечень проти позовних вимог; 3) визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; 4) вирішення відводів; 5) визначення порядку розгляду справи; 6) вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Відповідно до частини 2 статті 189 ЦПК України підготовче провадження починається відкриттям провадження у справі і закінчується закриттям підготовчого засідання.

Відповідно до ст. 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд, зокрема, вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста, вирішує заяви та клопотання учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 222 ЦПК України головуючий з`ясовує, чи мають учасники справи заяви чи клопотання, пов`язані з розглядом справи, які не були заявлені з поважних причин у підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та вирішує їх після заслуховування думки інших присутніх у судовому засіданні учасників справи.

За положеннями ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 127 ЦПК України визначено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 §1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати статті 6 §1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див.Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany).

Право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення.

Цивільним процесуальним кодексом України не врегульовано питання щодо повернення суду першої інстанції до стадії підготовчого провадження після його закриття. Разом з тим, згідно з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі №902/271/18, від 16 лютого 2021 року у справі №922/2115/19, в ухвалі від 22 червня 2021 року у справі №923/525/20, постанові від 16 грудня 2021 року у справі № 910/7103/21 суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження. При цьому, такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті.

Із вказаного слідує, що можливість повернення до підготовчого провадження має бути обґрунтована.

Разом з тим, представником відповідача не наведено обґрунтованих підстав які б свідчили про необхідність повернення до стадії підготовчого провадження.

Окрім того слід зазначити, що між стадією відкриття провадження у справ та закриття підготовного провадження пройшов значний проміжок часу, достатній для вчинення передбачених законом права для учасників судового процесу.

Враховуючи те, що з часу закриття підготовчого провадження пройшло більше року ( ухвала від 11.09.2024 року) колегія суддів погоджується із висновком районного суду про ет, що запобігаючи необґрунтованому затягуванні строків розгляду справи та здійснення ефективного судочинства підстави для повернення до підготовчого провадження відсутні.

Щодо поновлення строку на подання клопотання слід колегія суддів зазначає, що належних та достатніх підстав для його поновлення представником відповідача до суду першої інстанції не надано та оскільки підготовче провадження тривало значний період часу у відповідача було достатньо часу для подачі відповідних клопотань.

Щодо відмови в задоволенні клопотання про забезпечення доказів слід зазначити наступне.

За змістом пунктів 4 і 5 частини 1 статті 117 ЦПК України у заяві про забезпечення доказів, серед іншого, зазначаються докази, забезпечення яких є необхідним, а також обставини, для доказування яких вони необхідні; обґрунтування необхідності забезпечення доказів.

За результатами розгляду заяви про забезпечення доказів суд постановляє ухвалу про задоволення чи відмову у задоволенні заяви (частина 5 статті 118 ЦПК України).

Забезпечення доказів - це не тільки спосіб здобути докази, які стосуються предмету доказування і мають значення/потрібні для вирішення справи, але насамперед спосіб одночасно запобігти їх ймовірній втраті у майбутньому. Ризик такої втрати повинен ґрунтуватися на об`єктивних фактах і тільки в сукупності усіх наведених умов суд може вжити заходів для забезпечення доказів.

Заяву про забезпечення доказів відрізняє від звичайного клопотання про виклик свідка, витребування доказу те, що у ній необхідно вказати на ті обставини, які свідчать про небезпеку того, що надання потрібних доказів може стати неможливим або ускладненим. Саме ці обставини зумовлюють необхідність забезпечення доказів, щоб вони все-таки змогли бути використані для з`ясування обставин у справі.

Заявник повинен довести наявність підстав, що подача відповідних доказів стане згодом неможливою або утрудненою. Суд не може вжити заходи по забезпеченню доказів лише на підставі міркувань учасника, що носять характер припущень.

З поданої заяви вбачається, що представник відповідача посилалась на те, що одним із способі забезпечення доказів є проведення у справі судової земельно-технічної експертизи з питань землеустрою.

При цьому, в заяві не наведено обставин, на підставі яких можна припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання чи подання таких доказів стане згодом неможливим чи утрудненим.

Слід також зазначити, що у даній справі вже було проведено комплексну земельно-технічну експертизу та експертизу з питань землеустрою та аналогічне за змістом клопотання представника відповідача про призначення експертизи було залишено без задоволення.

Таким чином, на думку колегії суддів, заявлені клопотання про повернення до стадії підготовчого судового засідання; про забезпечення доказів шляхом призначення експертизи, є затягуванням судового розгляду.

З огляду на наведене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, правильно визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин та правомірно відмовив у задоволенні заяв та клопотань.

Враховуючи викладене ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права і підстави для її скасування в межах доводів апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст.368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 яка діє в інтересах ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 22 грудня 2025 року.

Головуючий суддя : ______________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _________________ С.Б. Бутенко __________________ О.І. Обідіна