Провадження № 2/204/58/25
ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

02 грудня 2025 року Чечелівський районний суд міста Дніпра у складі: головуючого судді Чудопалової С.В., за участю секретаря судового засідання Янчук П.П., представників відповідачів ОСОБА_1 , Терещенко А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Відділу у м. Дніпрі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровської області, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, третя особа: Орган опіки та піклування Чечеловської районної у м. Дніпрі ради про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач, в інтересах якого діяв представник звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Позов мативує тим, що ОСОБА_4 на підставі рішення виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради є опікуном неповнолітнього ОСОБА_2 . Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2018 року о справі N? 204/5745/17 визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Тетяною Миколівною 03 жовтня 2016 року на імя ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині 1/2 частки успадкованої ОСОБА_2 після смерті батька, ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Витребувано з володіння ОСОБА_7 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 , що зареєстроване за ОСОБА_7 . Згідно рішення виконавчого комітету Чечелівський міської у м. Дніпрі ради від 23.11.2018 року на підставі рішення Красногвардійського районного суду м Дніпропетровська від 10.07.2018 року ОСОБА_8 призначено опікуном над частки житла за адресою : АДРЕСА_1 .08.06.2023 року з витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивач дізналася, що 04.01.2018 відділом у м. Дніпрі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровської області було здійснено державну реєстрацію земельної ділянки площею 0,0724 га за адресою : АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). 18.06.2018 право власності за відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. Державна реєстрація відбулася на підставі рішення органу місцевого самоврядування, серія та номер: 303/31 виданого 25.04.2018 року виданого Дніпровською міською радою. ОСОБА_3 є дружиною ОСОБА_7 .. Тому вважає, що відповідачка ОСОБА_3 незаконно оформила право власності на земельну ділянку під час розгляду цивільної справи про витребування домоволодіння за адресою : АДРЕСА_1 у ОСОБА_7 . Оскільки відповідно до ст..120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об?єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.Тому вважає що наявні підстави для скасування рішення міської ради щодо виділення земельної ділянки відповідачу ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію речових прав та відповідне рішення про державну реєстрацію. Ухвалою суду від 25.08.2023 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.04.2024 заяву представника позивача адвоката Мисечко К.О. задоволено, замінено третю особу управління- служба у справах дітей Чечелівської районної у м.Дніпрі ради на належну - Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради. Ухвалою суду від 26.03.2025 відмовлено представникові позивача адвокату Мисечко К.О. у задоволенні клопотання про призначення земельно-технічної експертизи. Протокольною ухвалою суду від 23.04.2025 закрито підготовче провадження у справі та у призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 11.11.2025 у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_2 адвоката Савко В.В. про пиєднання доказів та поновлення строку для подання доказів відмовлено. Представник відповідача Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області Виноградов О. надав суду відзив від 02.10.2023, вважає себе неналежним відповідачем, оскільки позивачем у позовній заяві не зазначено в чому саме порушено право позивача з боку Головного управління Держгеокадастру, справу просив розглядати без їх участі. Представник відповідача ДМР Пренко А.В. 17.10.2023 надала до суду відзив на позов та просила відмовити у задоволенні, оскільки позивачем не надано доказів, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 накладається на земельну ділянку відповідача ОСОБА_3 , яка була передана у власність рішенням ДМР від 24.04.2018. Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Присенко О.Г. надала суду 03.10.2023 відзив на позов, в якому заперечувала щодо задоволення позову, зазначив, що позивачем не надано доказів, що будинок розташовуй на спірній земельній ділянці. Вважає, що приватизація зімельної ділянки ОСОБА_3 відбулась у встановленому законом порядку. Право власності чи користування земельною ділянкою площею 0,0724 га у власника часимни домоволодіння ОСОБА_2 відсутнє. Представники позивача адвокати Мисечко К.О. та Савко В.В. в судове засідання не з`явилися, в матеріалах справи наявна заяв про розгляд справи без їх участі. Раніше в судових засіданнях позовні вимоги підтримували у повному обсязі та просили їх задовольнити.Позивач ОСОБА_2 надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Представники відповідачів в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, з підстав зазначених у відзивах.Третя особа- Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпровської міської ради в судові засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, надав заяву про розгляд справи без їх участі. Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступних висновків. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10.07. 2018 у справі № 204/5745/17 визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, що видане приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Тетяною Миколівною 03 жовтня 2016 року на імя ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині 1/2 частки успадкованої ОСОБА_2 після смерті батька, ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнано за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .Витребувано з володіння ОСОБА_7 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , що зареєстроване за ОСОБА_7 на підставі: 1) договору купівлі-продажу посвідченого 14 січня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Маєвською М.В., зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за індексним No27817238, номер запису про право власності: 12926533, укладеного між ОСОБА_9 і ОСОБА_7 ; 2) договору купівлі-продажу посвідченого 14 січня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОгородникЛ.В. , зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за індексним N?27820477, номер запису про право власності: 12928193, укладеного між ОСОБА_5 і ОСОБА_7 (т.1 а.с.16-19). Згідно витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 02.10.2018 зареєстровано право власності на частину житлового будинку на підставі рішення суду від 10.07.2018 (т.1 а.с. 13). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно… 18.06.2018 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на земельну ділянку кадастровий номер: :07:078:0024 площею 0,0724га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівль і споруд за адресою : АДРЕСА_1 (т.1 а.с.20) Згідно рішення виконавчого комітету Чечелівський міської у м. Дніпрі ради від 23.11.2018 року на підставі рішення Красногвардійського районного суду м Дніпропетровська від 10.07.2018 року ОСОБА_8 призначено опікуном над частки житла за адресою : АДРЕСА_1 (а.с.21) . Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа мас право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів Згідно Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25.12.2023 у справі N? 6-78цс13: «Виходячи з того, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства полягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права позивачів, та з?ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав». Конституційний Суд України у зазначеному рішенні вказав, що частину другу статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що кожен, тобто громадянин України, іноземець, особа без громадянства має гарантоване державою право оскаржити в суді загальної юрисдикції рішення, дії чи бездіяльність будь-якого органу державної влади, органу місцевого самоврядування ,посадових і службових осіб, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають,що їх рішення, дія чи бездіяльність порушують або обмежують права і свободи громадянина України, іноземця, особи без громадянства чи перешкоджають їх здійсненню, а тому потребують правового захисту в суді. З урахуванням положень наведених правових норм, об?єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Відповідно до ст. 237 ЦПК України, при ухвалені рішення суд вирішує такі питання:?чи мали місце обставини (фактик якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин; 4) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;?як розподілити між сторонами судові витрати; 6) чи є?підстави для скасування заходів забезпечення позову. Під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб?єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку. Враховуючи наведене, обов?язковою умовою захисту в цивільному суді прав, свобод, інтересів позивача є наявність факту порушень прав, свобод, інтересів позивача, вчинених або допущених відповідачами у таких правовідносинах. Отже, право на судовий захист має лише та особа, яка є суб?єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів, з чого вбачається, що право на судовий захист не є абсолютним. Таким чином, для того, щоб особі було надано судовий захист, суд має встановити, чи особа дійсно має порушене право, свободу чи інтерес, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем . Правильне застосування норм матеріального і процесуального права необхідне для гарантування справедливого результату судочинства та справедливого процесу його здійснення, що забезпечує такий результат. Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у свой прецедентній практиці - виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суд) будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов?язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Відтак в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства. Органи місцевого самоврядування у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками комунальної власності (надати земельних ділянок у користування) повноваження власника земельних ділянок. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти інше на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, та керуються у свої діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні. Приписи ст. ст. 13 і 41 Конституції України визначають, що від імені Українського народу права власності здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією і усі суб?єкти права власності рівні перед законом. Кожен мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно ст. ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об?єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальної громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень. Права органів самоврядування захищаються у судовому порядку. П. 34 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" зазначено, що виключно на пленарних засіданнях міської ради вирішуються питання щодо надання або вилучення земельних ділянок та регулювання земельних відносин. Відповідно до ст. 12 Земельного кодексу України саме до повноважень сільських, селищних, міських рад належить розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності.

Згідно з приписами статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування, в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов?язковими до виконання на відповідній території. Права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. (ст. 145 Конституції України).

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розробляються на підставі дозволу, який надає міська рада.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Так, 20.10.2016 рішенням Дніпровської міської ради N?119/5 «Про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою, щодо відведення земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилих будинків, господарських будівель і споруд (присадибні ділянки) громадянам у м. Дніпропетровську (7 осіб )» в тому числі і ОСОБА_10 було надано дозвіл на розроблення проектів землеустрою, щодо відведення земельних ділянок. Відповідно до п. 2 зазначеного рішення міської ради громадян було зобов?язано замовити у суб?єктів господарювання, що є розробниками документації землеустрою, згідно з вимогами, передбаченими чинним законодавством, розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та після їх погодження, відповідно до чинного законодавства, подати ці проекти до міської ради для прийняття відповідного рішення(а.с.т.1 а.с.112-114).

31.01.2018 ОСОБА_3 звернулась до Дніпровської міської ради з клопотанням про затвердження проекту землеустрою та передачі земельної ділянки. Додатком до зазначеного клопотання були надані: проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки; викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, які додаються до рішення міської ради; витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку; довідка про невикористане право безоплатної приватизації(т.1а.с.115-150).

З наданого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки вбачається, що земельна ділянка, яку мала намір приватизувати ОСОБА_3 та земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 є суміжними.

Також, актом встановлення меж земельної ділянки від 01.11.2016 засвідчено факт встановлення зовнішніх меж земельної ділянки гр. ОСОБА_3 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки здійснено в присутності замовника, виконавця робіт та суміжних землекористувачів, а саме: ОСОБА_7 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_7 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_11 ( АДРЕСА_2 ).

Рішенням від 25.04.2018 N?303/31 «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 у власність гр. ОСОБА_10 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» було передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку кадастровий номер: :07:078:0024 площею 0,0724га, (т.1 а.с.151-152)

Таким чином Дніпровська міська рада прийняла рішення про передачу земельної ділянки у власність на підставі розробленого проекту відведення земельної ділянки, який був в установленому порядку погоджений з іншими компетентними органами, тобто за наявності всієї необхідної документації та висновків компетентних органів. Згідно ч. 1 та ч. 2ст. 152 3К України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов?язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч. 1ст. 153 3К України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

На підставі ч.1,2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах , що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 125 3К України право власності на земельну ділянку набувається з моменту реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»(ст. 126 3К України).

Як передбачено ч. 1 ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб?єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи правоохоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту земельних прав наведено в частині третій статті 152 3К України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, зокрема визначеним частиною третьою статті 152 ЗК України, або ж іншим способом, який передбачено законом.

Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов?язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; д) відшкодування заподіяних збитків; ) застосування інших, передбачених законом, способів. Разом з цим, за вимогами цивільного процесуального законодавства суд зобов?язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від встановленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування

конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі N? 338/180/17 (провадження N? 14-144ц18), від 11 вересня 2018 року у справі N? 905/1926/16 (провадження N? 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N? 569/17272/15-ц (провадження N? 14-338ц18), від 4 червня 2019 року у справі N? 916/3156/17 (провадження N? 12-304гс18).

Так, позивачем долучена до матеріалів справи інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно N?335037092, з якої вбачається реєстрація права власності на земельну ділянку кадастровий номер :07:078:0024, загальною площею 0,0724, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 за відповідачем ОСОБА_3 18.06.2018(т.1а.с.20)

Згідно довідки ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 17.11.2017 яка була долучена відповідачем до матеріалів справи, вбачається, що за даними, що знаходяться у відділі інформація щодо наявності правовстановлюючих документів на земельні ділянці надані гр. ОСОБА_3 станом на 01.01.13 відсутня(т.1 а.с.148). З доданого до відзиву на позовну заяву абрису встановлених меж земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а також викопіювання з кадастрової карти (плану) вбачається, що на спірній земельній ділянці відсутні буд-які будівлі та споруди, межа земельної ділянки проходить поза господарських будівель та споруд, як належали на той час неповнолітньому ОСОБА_2 як співвласнику домоволодіння.

Таким чином, твердження позивача, що будинок розташований на спірній земельній ділянці не відповідає фактичним обставинам справи.

Згідно зі статтею 78 3К України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною 1 статті 153 3К України визначено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об?єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до державного земельного кадастру.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) злійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних лілянок.

Винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування.

У разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв?язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до віломостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного каластру.

Земельна ділянка може бути об?єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Межі суміжних земельних ділянок приватної власності можуть бути змінені їх власниками без формування нових земельних ділянок за технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Права власників земельних ділянок закріплені положеннями частини першої статті 90 3К України, а в силу частини 2 зазначеної статті порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню у порядку, встановленому законом.

Згідно долученого представником відповідача ДМР Пренко А. Акту обстеження земельної ділянки від 09.11.2023 вбачається, що інформація про нерухоме майно, яке знаходиться на земельній ділянці з кадастровим номером :07:078:0024, згідно державних реєстрів відсутня. За результатами обстеження земельної ділянки площею 0,0724га, огорожена парканом, на земельній ділянці розташована одна споруда-погріб, на межі земельної ділянки, що виходить на проїзжу частину вул.Дзеркальної розташовано діючий магазин з реалізації продуктів харчування. (а.с.218-223).

Таким чином, позивачем ОСОБА_2 не доведено у визначений законом спосіб порушення його прав щодо користування земельною ділянкою, а також доказів того, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , яка була передана у власність рішенням Дніпровської міської ради від 25.04.2018 N?303/31 накладається на земельну ділянку відповідача ОСОБА_3 .

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування є необґрунтованими, недоведеними та такими,що не підлягають задоволенню. Враховуючи, що позовні вимоги про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є похідними від вимог про визнання недійсним рішення міської ради , то і у їх задоволенні слід відмовити.

У зв`язку із відмовою в задоволенні позову, суд вважає необхідним залишити за позивачем понесені ним судові витрати. Керуючись ст.ст.12, 78,79-1,116,118,120,123, 153 ЗК України ст.ст. 3,13-16, 76, 81, 141, 263-265, 268, 273, ЦПК України суд, - УХВАЛИВ :

У задоволенні позивних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Відділу у м. Дніпрі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровської області, Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, третя особа: Орган опіки та піклування Чечеловської районної у м. Дніпрі ради про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень -відмовити. Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: С.В.Чудопалова