ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 216/5143/23

провадження № 61-2006св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - російська федерація,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2024 року у складі судді Онопченка Ю. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Бондар Я. М., Остапенко В. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст заявлених вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до російської федерації (далі - рф) про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що 20 лютого 2014 року розпочалася військова збройна агресія рф проти України, що призвело до окупації рф частини території України, а саме Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та включення цієї території до складу рф на правах суб`єктів федерації - Республіки Крим та міста федерального значення Севастополь, про що було проголошено рф

18 березня 2014 року, нібито внаслідок проведення 16 березня 2014 року так званого референдуму про статус Криму. З цього моменту фактично розпочалася перша фаза військової збройної агресії рф проти України.

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужби рф проголосили створення донецької народної республіки (07 квітня 2014 року) і луганської народної республіки (27 квітня 2014 року).

27 серпня 2014 року рф розпочала масове вторгнення регулярних підрозділів збройних сил рф на територію Донецької та Луганської областей.

21 лютого 2022 року президент рф путін підписав укази про визнання так званих донецької і луганської народних республік самостійними республіками, а також підписав з республіками договори про дружбу, співпрацю та допомогу.

24 лютого 2022 року рф розпочала повномасштабне вторгнення на суверенну територію України, обстрілявши крилатими ракетами великої дальності

з території Білорусі майже всі міста України. В цей час Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку рф.

Агресор (рф) своїми протиправним діями заподіяв як матеріальну, так

і нематеріальну шкоду не тільки Україні, а й її громадянам, порушуючи їхні права, у тому числі право на життя, право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном і майновими правами на території АРК, Донецької та Луганської областей, а також на шельфі Чорного моря в економічній зоні України.

Таким чином, рф несе відповідальність за порушення прав і свобод Українського народу та за незаконну експропріацію майна громадян України, які проживають на її території.

З інформації, розміщеної The Washington Post і Нафтогазом України в мережі Інтернет відомо, що за час незаконної окупації Криму та Донецької області рф присвоїла 41 родовище вугілля, 27 родовищ природного газу, 14 родовищ пропану, 9 родовищ нафти, 6 родовищ залізної руди, 2 родовища титанової руди, 2 родовища цирконієвої руди, а також по одному урану, золота та великий кар`єр з видобутку вапняку, який раніше використовувався для виробництва сталі в Україні. За підрахунками експертів Нафтогазу України, Україна втратила 63 % покладів вугілля, 11 % родовищ нафти, 20 % родовищ природного газу, 42 % родовищ металів і 33 % родовищ рідкісноземельних корисних копалин, у тому числі літію, які є об`єктами права власності Українського народу.

Рф взяла під контроль чимало українських родовищ корисних копалин, вартість яких оцінюється в 12,4 трильйона дол. США, і це лише половина доларової вартості 2 209 родовищ, повідомила газета The Washington Post (WP) із посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадською аналітичною компанією SecDev. Також рф захопила 63 % вугільних родовищ, 11 % родовищ нафти, 20 % родовищ природного газу, 42 % покладів металів та 33 % рідкісноземельних та інших важливих корисних копалин, включаючи літій.

Акціонери України, якими є Український народ, тобто громадяни України, понесли збитків у сумі 36 трильйонів 700 мільярдів дол. США, тобто на кожного громадянина України припадає 1 990 149,79 дол. США, якщо брати за розрахунок чисельність громадян України в загальній кількості 18 440 823 людини, враховуючи динаміку виробництва споживання хліба населенням України за 2020 рік, без урахування населення на тимчасово окупованих територіях, які за час окупації в добровільному порядку набули громадянства рф.

Позивач вважала, що через незаконну експропріацію рф зазначених природних ресурсів України під час незаконної окупації території АРК, Луганської та Донецької областей рф порушила низку прав і основоположних свобод, визначених у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

і Протоколів до неї, що призвело до нанесення позивачу матеріальної та моральної шкоди.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просила визнати повномасштабну збройну агресію рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави України та експропріацію рф природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих рф територіях Луганської і Донецької областей і АРК, геноцидом Українського народу; стягнути з російської федерації на свою корись майнову шкоду в розмірі 1 990 149,79 дол. США і 5 200 000,00 грн моральної шкоди.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України геноцидом Українського народу є безпідставними. Позивач при зверненні до суду і під час розгляду справи не надала будь-яких доказів спричинення їй матеріальної шкоди та завдання збитків відповідно до статей 22, 1166 ЦК України. Крім того, всупереч статтям 12, 13, 81 ЦПК України позивач не надала належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження факту завдання їй неправомірними діями рф моральної шкоди.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2024 року скасовано й ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнено з рф на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану збройною агресією проти України, у розмірі 100 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для обов`язкового скасування судового рішення, оскільки

в матеріалах справи немає доказів повідомлення ОСОБА_1 та її представника - адвоката Висоцького О. О. про призначення справи до розгляду по суті на 10 липня 2024 року.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що окупація рф природних ресурсів України не порушує безпосередньо прав власності позивачки. В матеріалах справи немає належних і допустимих доказів того, що внаслідок військової агресії рф та тимчасової окупації суверенної території України ОСОБА_1 завдано майнової шкоди. Крім того, ОСОБА_1 не довела розміру цієї шкоди. Оскільки політичне визнання збройної агресії рф геноцидом Українського народу вже є, підстав для задоволення позову в частині вимог про визнання збройної агресії рф геноцидом Українського народу немає.

Оскільки у зв`язку зі збройною агресією рф проти України ОСОБА_1 , що

є очевидним, зазнала душевних страждань і приниження, перенесла стрес

і побоювання за свою безпеку, були порушені її нормальні життєві зв`язки, що потребує вчинення додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права, апеляційнйи суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з рф на її користь моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди, апеляційний суд врахував характер допущеного державою рф правопорушення, глибину душевних страждань ОСОБА_1 , позбавлення її можливості реалізації своїх прав, а також вимоги розумності і справедливості, розмір моральної шкоди визначив у сумі 100 000,00 грн. Суд також вказав, що оскільки внаслідок збройної агресії проти України рф вийшла за межі своїх суверенних прав, вчинила акт неповаги до суверенітету та територіальної цілісності іншої держави, то вона не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні позивачу збитки.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

13 лютого 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня

2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвала про відкриття провадження

у справі на адресу заінтересованих осіб не направлялась. Вказує, що відбулось порушення норм частини п`ятої статті 272 ЦПК України і частини другої статті 2 Закону України «Про доступ до судових рішень», а суддя Онопченко Ю. В. порушив право на ефективний засіб правового захисту в національному суді, встановлений статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відмовивши в задоволенні клопотання про врегулювання спору за участю судді. Також вказує, що ухвали про визнання відводу необґрунтованим та про відмову в задоволенні заяви про відвід судді позивачу не направлялися, про розгляд справи 10 липня 2024 року вона не повідомлялась. Рішення суду першої інстанції не відповідає статті 256 ЦПК України. Заявник зазначає, що постанова апеляційного суду, яка була направлена їй, не містить ні імен суддів,

ні їх підписів. Апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні позову про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави України та експропріацію рф природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих рф територіях Луганської і Донецької областей і АРК, геноцидом Українського народу. Також звертає увагу на те, що суд першої інстанції в інших справа за аналогічними вимогами про стягнення майнової

і моральної шкоди в аналогічних розмірах повністю задовольнив такі вимоги

і стягнув майнову і моральну шкоду у заявлених розмірах.

Інші аргументи учасників справи

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 24 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

14 квітня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

ОСОБА_1 є громадянкою України.

Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія рф проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України.

Також відомим є той факт, що 24 лютого 2022 року рф здійснила повномасштабне вторгнення на суверенну територію України, що стало підставою для введення з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року воєнного стану на території України відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який діє дотепер.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», схваленої Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію № 2433 «Наслідки продовження агресії Російської Федерації проти України: роль

і відповідь Ради Європи», у якій визнала, що агресія рф проти України

є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення

з часів Другої світової війни.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих рф.

Місце проживання ОСОБА_1 з 01 квітня 1993 року зареєстроване

у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, яке не входить до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджених наказом від 22 грудня 2022 року № 309.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2022 року № 945 «Про затвердження переліку об`єктів нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України, які є окупованими російською федерацією» затверджено перелік об`єктів нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України, які є окупованими російською федерацією.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Щодо відшкодування моральної шкоди

02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції

ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

15 березня 2022 року Парламентська Асамблея ухвалила Висновок

300 (2022) щодо наслідків російської агресії проти України, в якому зазначила, що, продовжуючи агресивну війну, яку рф веде проти України з 20 лютого

2014 року, станом на 24 лютого 2022 року рф ескалувала свою військову діяльність проти України до безпрецедентного рівня, спричинивши тисячі жертв серед цивільного населення, переміщення мільйонів людей та спустошення країни.

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль

і відповідь Ради Європи» № 2433, у якій визнала, що російська агресія проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого

2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Звернення позивача до українського суду визнано розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права (подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19, від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц від

12 жовтня 2022 року у справі № 463/14365/21, від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21.

Відповідно до частини першої статті 49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Згідно зі статтею 48 Закону України «Про міжнародне приватне право» до зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Завдання моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку

з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи,

а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що ця норма поширюється на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться у залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22).

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок між протиправною поведінкою та її результатом, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Взявши до уваги загальновідомі факти, апеляційний суд дійшов мотивованого висновку, що внаслідок збройної агресії рф проти України, розв`язання і ведення агресивної війни, обстрілів цивільної інфраструктури, нехтування фундаментальними цінностями і людськими правами позивач зазнав моральних переживань, душевних страждань і має право на компенсацію завданої моральної шкоди.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей в економічному розумінні «трансформують» шкоду

в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає

у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності

і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня

2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від

05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Визначаючи розмір моральної шкоди, апеляційний суд, врахувавши характер допущеного державою рф правопорушення, глибину душевних страждань ОСОБА_1 , позбавлення її можливості реалізації своїх прав, а також вимоги розумності і справедливості, обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 100 000,00 грн.

Щодо відшкодування майнової шкоди

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які

ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови

в позові.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом,

з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того

ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, на підставі якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди,

а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Підставою виникнення зобов`язання з відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.

Майнова шкода, як свідчить зміст статті 1166 ЦК України, завдається порушенням належних саме особі особистих немайнових прав та/або майнових прав.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року

у справі № 953/6561/20).

Апеляційний суд встановив, що позивач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження заподіяння безпосередньо йому майнової шкоди внаслідок російської військової агресії та тимчасової окупації суверенної території України, зокрема привласнення природних ресурсів.

У статті 13 Конституції України зазначено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії російської федерації, здійснюється у порядку, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 20 березня 2022 року № 326 «Про затвердження Порядку визначення шкоди та збитків, завданих Україні внаслідок збройної агресії рф».

Відсутність порушеного належного саме позивачу майнового права виключає відшкодування майнової шкоди на його користь.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду

від 28 серпня 2024 року у справі № 686/32571/23, від 18 грудня 2024 року

у справі № 686/29638/23.

У пункті 1619 рішення «Україна та Нідерланди проти росії» від 09 липня

2025 року Європейський суд з прав людини встановив неодноразові порушення статей 2, 3, 4 § 2, 5, 8, 9, 10, 11 та 14, а також статей 1 та 2 Першого протоколу. Суд також наголосив на руйнуванні верховенства права на територіях, що перебувають під фактичним контролем рф, та атмосфері страху і залякування як на територіях, що перебувають під їхнім контролем, так і на територіях, що постраждали від їхніх військових атак.

У пункті 1650 рішення «Україна та Нідерланди проти росії» від 09 липня

2025 року Європейський суд з прав людини, встановивши порушення державою-відповідачем прав людини та основоположних свобод, гарантованих Конвенцією (нехтування фундаментальних цінностей: миру, людського життя, людської гідності та індивідуальних прав, гарантованих Конвенцією (п. 177)), зазначив, що з огляду на безпрецедентний характер цієї справи та враховуючи характер багатьох виявлених порушень, Суд вважає, що питання застосування статті 41 Конвенції ще не готове до вирішення. Більше того, Суд вважає, що будь-яке майбутнє рішення повинно належним чином враховувати створення Реєстру збитків та поточні обговорення щодо майбутнього механізму компенсації.

Реєстр збитків, завданих агресією рф проти України, відкрив 02 квітня 2024 року процес подання претензій щодо відшкодування збитків, втрат або шкоди, завданої внаслідок російської агресії проти України.

Метою запровадження і функціонування цього Реєстру є забезпечення фіксації

у документальній формі доказів та інформації про претензії щодо шкоди, збитків або тілесних ушкоджень, завданих усім зацікавленим фізичним та юридичним особам, а також державі Україна (включаючи її регіональні та місцеві органи влади, державні або контрольовані суб`єкти господарювання), що мали місце

24 лютого 2022 року або пізніше на території України в межах її міжнародно визнаних кордонів, що поширюються на її територіальні води, протиправними діями держави-агресора в Україні або проти України.

Щодо визнання збройної агресії російської федерації геноцидом Українського народу

Постановою Верховної Ради України від 14 квітня 2022 року було схвалено Заяву Верховної Ради України щодо вчинення геноциду в Україні, згідно з якою від імені Українського народу Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади України, керуючись положеннями Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, нормами звичаєвого міжнародного права та беручи до уваги положення Римського статуту Міжнародного кримінального суду, визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним

і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії рф проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу.

Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 11 грудня 1946 року геноцид визнаний міжнародним злочином.

Україна та рф свого часу ратифікували Конвенцію про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, яка уповноважує Міжнародний суд ООН серед іншого розглядати ці питання.

Геноцид, незалежно від того, вчинений він у мирний час чи під час війни,

є злочином за міжнародним правом, якому вони зобов`язуються запобігати і за який карати, у разі його вчинення (стаття І Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього).

Під геноцидом розуміється будь-яке з наступних діянь, вчинене з наміром знищити, повністю або частково, національну, етнічну, расову або релігійну групу як таку: вбивство членів такої групи; заподіяння серйозних тілесних ушкоджень або психічного розладу членам такої групи; умисне створення для такої групи умов життя, розрахованих призвести до її повного або часткового фізичного знищення; впровадження заходів, спрямованих на запобігання дітонародженню в такій групі; примусове переміщення дітей такої групи до іншої групи.

30 травня 2022 року Європейський Союз ухвалив Регламент (ЄС) 2022/838, що вносить зміни до Регламенту (ЄС) 2018/1727 щодо збереження, аналізу та зберігання в Агентстві Європейського Союзу з питань співробітництва у сфері кримінального правосуддя (Євроюст) доказів, що стосуються геноциду, злочинів проти людяності, воєнних злочинів та пов`язаних з ними кримінальних правопорушень. У Регламенті зазначалося, що існують «достатні підстави вважати, що в Україні в контексті поточних воєнних дій скоювалися та скоюються злочини проти людяності та воєнні злочини».

28 лютого 2022 року Прокурор Міжнародного кримінального суду розпочав розслідування за звинуваченнями у воєнних злочинах, злочинах проти людяності та геноциді в Україні (B325).

17 березня 2023 року досудова палата Міжнародного кримінального суду видала ордери на арешт високопосадовців держави-агресора. Вона вважала, що є достатні підстави вважати, що кожен з підозрюваних несе відповідальність за воєнний злочин незаконної депортації населення (дітей) та незаконного переміщення населення (дітей) з окупованих територій України на шкоду українським дітям, згідно зі статтями 8(2)(a)(vii) та 8(2)(b)(viii) Римського статуту.

05 березня 2024 року досудова палата Міжнародного кримінального суду видала ордери на арешт ще двох осіб у контексті ситуації в Україні. Палата вважала, що існують достатні підстави вважати, що кожен підозрюваний несе відповідальність за воєнні злочини: спрямування нападів на цивільні об`єкти (стаття 8(2)(b)(ii) Римського статуту), заподіяння надмірної випадкової шкоди цивільному населенню або пошкодження цивільних об`єктів (стаття 8(2)(b)(iv) Римського статуту) та злочин проти людяності - нелюдські дії (стаття 7(1)(k) Римського статуту) - стосовно ракетних ударів, здійснених по українській енергетичній інфраструктурі щонайменше з 10 жовтня 2022 року до щонайменше 09 березня 2023 року. Характер ударів, що включав багаторазове вчинення дій проти цивільного населення, свідчить про обраний курс державної політики.

Міжнародний Суд ООН у межах розгляду справи, ініційованої Україною, вжив

16 березня 2022 року тимчасових заходів, закликавши рф негайно припинити військові дії на території України.

Національні парламенти Польщі, Канади, Естонії, Латвії, Литви та Ірландії визнали, що російською агресією вчиняється акт геноциду Українського народу.

27 квітня 2023 року Парламентська асамблея Ради Європи визнала депортацію та насильницьке переміщення українських дітей на територію держави-агресора такими, що мають ознаки геноциду. ПАРЄ закликала Міжнародний кримінальний суд розглянути можливість кримінального переслідування за цей злочин.

Верховний Суд Великої Британії у рішенні від 29 липня 2025 року у справі «Швідлер та компанія «Далстон» проти державних секретарів» погодився, що російське вторгнення до України є кричущим порушенням міжнародного права та Статуту ООН, що становить одну з найсерйозніших загроз європейській безпеці та міжнародному порядку з часів закінчення Другої світової війни. Воно спричинило величезні втрати життя та людські страждання. Варварські та постійні напади на цивільне населення України та цивільну інфраструктуру призвели до жахливої гуманітарної кризи (п. 167).

Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що одним із наслідків російської збройної агресії проти України стала тимчасова окупація частини території України, держава-агресор чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань, такі дії грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Держава-окупант відповідно несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

У постановах від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19,

від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц, від 12 жовтня 2022 року

у справі № 463/14365/21, від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21 Верховний Суд підкреслював, що держава-агресор, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій абсолютний судовий імунітет.

Таким чином, міжнародне та внутрішньо-політичне визнання російської агресії геноцидом Українського народу, встановлення у вказаних вище судових рішеннях кричущого порушення державою-агресором міжнародного права, нехтування фундаментальними цінностями: миру, людського життя, людської гідності та індивідуальних прав, не потребує для мети захисту прав

ОСОБА_1 визнання окремим судовим рішенням національного суду повномасштабної збройної агресії рф, окупації територій геноцидом всього Українського народу. Разом з тим необхідно взяти до уваги компетенцію Міжнародного Суду ООН та Міжнародного кримінального суду, у провадженні яких перебувають відповідні справи.

Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними

у постановах від 14 жовтня 2025 року у справі № 212/5631/23, від 15 жовтня

2025 року у справі № 211/515/24.

Наявність судових рішень Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпровської області у справах № 216/3972/22, № 216/5657/22, № 216/5656/22, № 212/8289/23, № 216/2222/24, № 216/2223/24, на які посилався заявник, висновків судів у цій справі не спростовують.

Аргументи заявника про те, що суд першої інстанції не повідомив її належним чином про дату, час і місце розгляду справи, колегія суддів не бере до уваги, оскільки цей аргумент був урахований апеляційним судом, що і було підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Безпідставними є аргументи заявника про те, що постанова апеляційного суду, яка була направлена їй, не містить імен суддів, а також їх підписів, з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, третьої статті 381 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами статті 35 і глави 9 розділу III цього Кодексу з особливостями, зазначеними у статті 382 цього Кодексу. Постанова або ухвала суду апеляційної інстанції оформлюється суддею-доповідачем (іншим суддею, якщо суддя-доповідач не згодний з постановою/ухвалою) і підписується всім складом суду, який розглядав справу, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пункту третього розділу 11 Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 серпня 2019 року № 814, копія судового рішення, виготовлена апаратом суду, засвідчується відповідальною особою апарату суду та відповідною печаткою суду із зазначенням дати.

На копії документа зазначається найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів і прізвища, дати засвідчення копії (пункт дев`ятий розділу 11 зазначеної Інструкції).

Отже, наявність підписів складу суду на копії судового рішення не передбачена.

В матеріалах справи є постанова Дніпровського апеляційного суду від

14 січня 2025 року, яка підписана усіма суддями, що брали участь в її ухваленні.

Аргументи касаційної скарги про допущення судом першої інстанції порушень норм процесуального права колегія суддів до уваги не бере, оскільки рішення суду першої інстанції скасоване повністю постановою апеляційного суду та ухвалено відповідне судове рішення, що свідчить про дотримання права заявника, гарантованих статтею 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального

і процесуального права, та зводяться значною мірою до необхідності переоцінки доказів у справі, що відповідно до статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя,

у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04,

§ 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови Дніпровського апеляційного суду від 14 січня

2025 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат зі сплати судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська