КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/768/25

04 грудня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Кирилюк Г.М.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Слободянюк А.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі посольства держави російської федерації в Україні про визнання порушення права та відшкодування завданої моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави російська федерація в особі посольства держави російської федерації в Україні про визнання порушення права та відшкодування завданої моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що згідно з Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року, було запроваджено воєнний стан на території України. ООН у Резолюції ES-11/1 від 2 березня 2022 року засудила військову агресію російської федерації, яка порушує міжнародні норми. Дії держави-агресора призвели до численних порушень прав людини, включаючи шкоду, завдану позивачу.

Позивач зазначав, що 26 липня 2022 року він уклав контракт із Міністерством оборони України про проходження військової служби на посаді осіб рядового складу. З 22 листопада 2022 року він виконував обов`язки навідника у зоні активних бойових дій неподалік населеного пункту Вугледар Донецької області.

26 серпня 2023 року, близько опівночі, він ухвалив рішення відмовитися від використання зброї, військової форми та засобів індивідуального захисту, переодягнутися у цивільний одяг і залишити зону бойових дій. У процесі руху у західному напрямку відбулася серія обстрілів. 27 серпня 2023 року, о 6:30 ранку, незважаючи на спроби уникнути небезпеки, він отримав тяжке вогнепальне наскрізне кульове поранення. Згідно з витягом з матеріалів службового розслідування він був у цивільному одязі, не мав ушкоджень до моменту застосування проти нього зброї та не проявляв агресії.

Після поранення він зазнав катувань і знущань невідомими особами, що також є ознакою військового злочину. Прибувши до найближчого укриття, він отримав першу медичну допомогу, але згодом був зв`язаний, йому надягли мішок на голову, після чого транспортували у невідоме місце. Згодом його виявили інші особи та доставили до медичного пункту.

Також після хірургічної обробки поранення у м. Курахово невідомі особи висловлювали вербальні погрози та пропонували хабар. Поранення спричинило тяжкі наслідки для організму, які є незворотними: кардіологічні ускладнення; розрив нерва під лопаткою. Це призвело до значних обмежень у функціональності кінцівки, з урахуванням того, що нерви не відновлюються повністю. Чотири місяці лікування та реабілітації не дали задовільного результату, що ускладнює повсякденне життя.

Позивач зазначав що, керуючись нормами міжнародного права, він прийняв рішення відмовитися від участі в діях, що можуть призвести до позбавлення життя інших осіб, і залишити зону бойових дій. Таке рішення було зумовлене його особистими моральними переконаннями, які виключають можливість застосування сили або зброї проти інших осіб.

Позивач вказував, що військова агресія рф проти України стала безпосередньою причиною обставин, які призвели до його поранення, його потрапляння до небезпечних умов та жорстокого поводження щодо нього з боку невідомих осіб. Ці обставини виникли внаслідок збройного конфлікту, ініційованого відповідачем, і тому відповідач несе відповідальність за ці дії незалежно від прямої участі його представників у вчиненні злочину. Це відповідає загальним принципам відповідальності за наслідки міжнародної агресії, встановленим міжнародним правом.

Позивач покладає відповідальність на відповідача - рф за дії всіх осіб, причетних до скоєння військового злочину, включаючи невідомих осіб та, можливо, учасників евакуаційної групи і зазначає, що не має інших доказів, окрім доданих, які б доповнювали його опис подальших подій військового злочину.

Дії відповідача спричинили незворотні наслідки, які мали руйнівний вплив на життя та здоров`я позивача, обмежили його можливості займатися діяльністю, яка раніше приносила відчуття задоволення і щастя, порушили внутрішню гармонію та ускладнили адаптацію до повноцінного життя, включно з формуванням довірливих взаємодій у соціальному середовищі.

Російська федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, порушила норми та принципи Статуту OOH, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією.

Держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Посилаючись на те, що саме російська федерація несе відповідальність за завдану йому моральну шкоду, позивач ОСОБА_1 просив суд:

визнати, що військова агресія рф створила умови, які спричинили жорстоке поводження з позивачем, відповідальність за яке несе держава-відповідач, як ініціатор агресії, що призвела до порушення прав позивача на життя, фізичну недоторканність та захист від тортур;

стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 8,2 мільярда гривень.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі посольства держави російської федерації в Україні, про визнання порушення прав та відшкодування завданої моральної шкоди, відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи проситьскасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до держави рф про відшкодування моральної шкоди. Або, у випадку якщо апеляційний суд визнає недостатніми наявні докази - витребувати додаткові докази (медичні документи, свідчення, фізіогномічну та інші експертизи) і призначити новий розгляд справи у першій інстанції.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, а тому підлягає скасуванню.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповною мірою враховано обставини справи та неправильно оцінені факти, що підтверджують порушення прав позивача. Судом не було застосовано принцип тлумачення сумнівів на користь особи, права якої порушені.

Зазначає, що посилання суду першої інстанції на «непокору наказу військовослужбовців ЗСУ» є помилковим.

Навіть якщо припустити, що наказ був, то його стан (шок, вогнева ситуація, мінне поле) не дозволяв чітко ідентифікувати вимоги.

Судом першої інстанції не враховано, що у матеріалах справи немає жодного доказу, яка саме куля спричинила поранення, а відтак, за відсутності доказів суд не мав права робити припущення хто стріляв, без доказів і без клопотання сторін.

До того ж, відповідальність все одно лежить на державі-агресорі, так як саме агресія рф проти України створила умови бойових дій, у яких виникла ситуація ідентифікації «свій/чужий», ризик поранення цивільної особи та жорстокі заходи безпеки військовослужбовців. За принципом найближчої причини саме агресія рф була вирішальною умовою, яка спричинила шкоду.

Факт тяжкого поранення позивача підтверджується виписками з історії хвороби, складених у медичних закладах. Виписки містять відомості про характер його травми, обсяг лікування та його наслідки. Медична документація підтверджує тривалий період його лікування та незворотні наслідки для здоров`я.

Отже, обставини поранення -перебування під вогнем у замінованій місцевості, необхідність самостійно зупиняти кровотечу й рухатися у стані тяжкої травми, балансуючи між свідомістю і непритомністю - за своєю природою неминуче спричиняють глибокі моральні страждання. Той факт, що він продовжив лікування та службу після події, свідчить не про відсутність шкоди, а про надзвичайні зусилля, витрачені ним на її подолання.

Суд першої інстанції проігнорував фактичний стан небезпеки та очевидні наслідки його поранення, чим допустив помилку в оцінці доказів. Відповідальність держави- агресора за ці його страждання не може бути знята жодними формальними вимогами.

Він, як позивач у справі, однозначно визнає саме рф винною у заподіянні йому шкоди та вважає, що виплата повної суми заявленої компенсації є єдиним належним і ефективним способом відновлення його порушених прав, оскільки жодні інші заходи не здатні усунути наслідки завданих йому фізичних і моральних страждань. Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода підлягає відшкодуванню у випадках завдання особі фізичного болю та душевних страждань.

Окрім конкретних обставинсправи, його позицію підтверджує вже сформована судова практика судів України та ЄСПЛ, яка прямо забороняє ті помилки, яких припустився суд першої інстанції під час розгляду вказаної справи.

Національна та міжнародна практика однозначно підтверджують: агресія рф проти України є достатньою підставою для покладення саме російську федерацію відповідальності за завдану йому шкоду, а відмова у відшкодуванні такої шкоди суперечить, як закону, так і принципу справедливості.

Суд першої інстанції не забезпечив повного та справедливого розгляду справи, що суперечить вимогам ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У додаткових поясненнях позивач ОСОБА_1 просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення по суті позовних вимог.

Зазначає, що пережиті ним обставини мають унікальний характер: він опинився фактично один на один зі смертю під час збройної агресії, усвідомлюючи реальність власної загибелі. ЄСПЛ у справі Pretty v. United Kingdom (§52) наголошував: «відчуття приниження та безпорадності, страждання, пов`язані з усвідомленням неминучої смерті, можуть викликати у потерпілої особи відчуття страждань, що дорівнюють фізичному болю». Такий стан мав місце у цій справі, коли він усвідомлював невідворотність смерті та, водночас, боровся за виживання.

З огляду на характер та наслідки завданої шкоди, наголошує на тому, що у його випадку страждання досягли виняткового рівня серйозності.

Враховуючи наведене та позицію ЄСПЛ у справі Aslakhanova and Others v. Russia (§219) про те, що «серйозність порушення та непоправність страждань потерпілих вимагає відшкодування, яке виходить за межі символічної суми», позивач вважає, що розмір заявленої компенсації не є завищеним, а навпаки - єдино співмірним з обставинами справи та масштабом завданої шкоди.

Отже, на переконання сторони позивача, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та без належної оцінки обставин справи. Апеляційна інстанція має забезпечити повноту та об`єктивність розглядусправи, врахувати відновлену судову практику й міжнародні стандарти захисту прав потерпілих від збройної агресії, а також ухвалити справедливе й співмірне рішення, яке відновитьйогопорушені права.

Додатково просить суд розглянути справу без його участі, у письмовому провадженні, якщо інше не буде визнано необхідним судом.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з?явились, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлені у встановленому законом порядку.

Позивач просив розглядати справу у його відсутності.

Частина 3 статті 211 ЦПК України визначає, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

За наявності такого клопотання суд не вправі відкладати розгляд справи у зв?язку із неявкою цієї особи до суду.

Відповідач російська федерація, в особі уряду російської федерації, про день та час розгляду справи апеляційним судом повідомлений в установленому порядку шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на сайті Київського апеляційного суду. Участь свого представника в судовому засіданні не забезпечив.

Відповідно до вимог статті 128, 130, 211 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності позивача та представника відповідача.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 26 липня 2022 року між позивачем ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 , укладено Контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних Силах України з військовим званням - «солдат», строк дії контракту - три роки (а.с.16-17).

Матеріали справи містять бланки отримання пояснень від 19 вересня 2023 року від військовослужбовців - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 щодо затримання ОСОБА_1 (а.с.13-15).

Як вбачається з пояснень солдата військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_4 , 27 серпня 2023 року він перебував на позиції «Ірпінь» на спостережному пункті, де вів спостереження за переднім краєм. Близько 06:30 год 27 серпня 2023 року з іншим військослужбовцем вони виявили невідому особу між українськими позиціями та позиціями ворога. Молодший сержант ОСОБА_6 почав окликувати невідому особу, але вона продовжувала рух в сторону противника з піднятими руками. Після чого молодший сержант ОСОБА_6 зробив попереджувальний постріл вгору і особа почала бігти в сторону ворога. Від старшого надійшов наказ на відкриття вогню на ураження та можливості затримати цю особу. Солдат ОСОБА_4 вказував, що зробив декілька неприцільних пострілів в сторону невідомої особи, після чого особа зупинилась, присідала та почала рух в сторону української позиції. До невідомої особи підійшов військовий та завів до окопу, де при огляді особи було виявлено поранення у плече, було надано першу медичну допомогу. За виявленими документами було встановлено особу, якою був ОСОБА_1 . Після надання першої медичної допомоги його було передано евакуаційній групі.

З пояснень солдата військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_5 вбачається, що 27 серпня 2023 року він перебував на позиції «Ірпінь», близько 06:30 год, слідкуючи за переднім краєм через бінокль, виявив невідому особу, що рухалась в сторону ворога у цивільному одязі. Почав гукати невідому особу, зробив попереджувальним постріл угору, після чого невідома особа почала бігти у сторону ворога. Після декількох неприцільних пострілів невідома особа почала рухатися в його сторону, отримавши команду зняти верхній одяг, особа продовжувала рух до позиції. Після виявлення поранення, солдат ОСОБА_5 надав першу медичну допомогу і провів пораненого до точки евакуації.

Молодший сержант військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_6 також надав пояснення, вказавши, що перебували на позиції «Ірпінь» біля населеного пункту Новомихайлівка Донецької області та наводить вище вказані обставини. Зазначає, що було виявлено особисті документи невідомої особи, військовий квиток, закордонний паспорт, яким виявився ОСОБА_1 , також було вилучено телефон. ОСОБА_1 було надано першу медичну допомогу, після чого військовослужбовець супроводив його до точки евакуації, передавши евакуаційній групі.

З виписки медичної карти стаціонарного хворого № 3182 Українського державного медико-соціального центру ветеранів війни вбачається, що ОСОБА_1 був госпіталізований з 06 грудня по 29 грудня 2023 року, повний діагноз: посттравматична невропатія правого променевого нерва внаслідок вогнепального кульового наскрізного поранення правої лопаткової ділянки, верхньої третини плеча (а.с.18).

Згідно медичної характеристики ТВО начальника медичної військової частини НОМЕР_3 , з 28 серпня по 31 серпня 2023 року солдат ОСОБА_1 перебував у КНП «МКЛ № 6» ДМР м. Дніпро. На реабілітації перебував з 01 вересня по 05 вересня 2023 року у Військово-медичному клінічному центрі Західного району м. Львова після вогнепального кульового наскрізного поранення; з 05 вересня по 18 вересня 2023 року перебував ЧВГ м. Чернівці; з 18 вересня по 13 жовтня 2023 року КНП ЧМР Центральна міська клінічна лікарня; з 27 жовтня по 13 листопада 2023 року - у неврологічному відділенні в/ч НОМЕР_4 АДРЕСА_1 ; з 13 листопада по 27 листопада 2023 року - у неврологічному відділенні КНП БМР Білоцерківської міської лікарні № 22 м. Біла Церква; з 06 грудня по 28 грудня 2023 року - у УДМС ЦВВ с. Цимбі Бориспільського району Київської області; з 29 грудня 2023 року по 19 січня 2024 року - ДУ «Інститут нейрохірургії ім. акад. А.П. Ромоданова НАМН України» м. Київ (а.с.19).

Позивачем до матеріалів позовної заяви був доданий диск із відеозаписом, на якому зафіксовано як позивач робить фізичні вправи в процесі реабілітації пораненої руки (а.с. 11).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі посольства держави російської федерації в Україні, про визнання порушення права та відшкодування завданої моральної шкоди, суд першої інстанції посилався на те, що позивач, будучи військовослужбовцем, самостійно прийняв рішення залишити зону бойових дій, переодягнувшись у цивільний одяг, добровільно рухався в бік ворожої позиції з піднятими руками і тільки після попереджувальних пострілів з боку військовослужбовців ЗСУ почав рухатися в їх сторону. Отже, відповідно до наданих доказів, отримання позивачем поранення 27 серпня 2023 року та проходження лікування і реабілітації сталися саме з вини позивача, оскільки, як вбачається із наданих позивачем пояснень військовослужбовців, позивач не підкорився вимогам військовослужбовців ЗСУ зупинитися, що стало причиною виконання наказу на відкриття вогню на ураження.

Беручи до уваги наведене, враховуючи положення вказаних статей, а також те, що позивачем, як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи, на підтвердження факту завдання йому відповідачем моральної шкоди, причинного зв`язку між діями відповідача та завданням моральної шкоди не було надано доказів, на які він посилався, як на підставу своїх вимог в позові, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення моральної шкоди, за їх недоведеністю.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року, відповідає.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Загальновідомим (тобто таким, що не потребує доказування - частина третя статті 82 ЦПК України), є те, що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні.

Із 2014 року Україна залишається об`єктом збройної агресії з боку росії, яку остання здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац перший затвердженого постановою від 27 січня 2015 року № 129-VIII Звернення Верховної Ради України до Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН), Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання рф державою-агресором (далі - Звернення)).

Із 20 лютого 2014 року тривають силові дії російської федерації (перша фаза збройної агресії), які є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року (абзац сімнадцятий пункту 1 схваленої постановою від 21 квітня 2015 року № 337-VIII Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії російської федерації та подолання її наслідків» (далі - Заява)). Беручи до уваги Статут ООН і Резолюцію Генеральної Асамблеї ООН 3314 «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року, Верховна Рада України визнала росію державою-агресором (абзац шостий Звернення).

У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії росії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами російської федерації озброєні бандитські формування проголосили створення так званих «донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року) (абзац п`ятий пункту 1 Заяви).

27 серпня 2014 року третя фаза збройної агресії рф розпочалася масовим вторгненням на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил рф (абзац чотирнадцятий пункту 1 Заяви).

Наслідком збройної агресії рф проти України стала нелегітимна воєнна окупація і подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя - невід`ємної складової державної території України, воєнна окупація значної частини території України у Донецькій та Луганській областях (абзац перший пункту 3 Заяви). росія своїми протиправними діями заподіяла також нематеріальну шкоду Україні, порушуючи права громадян України, у тому числі, право на життя, в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі, у Донецькій та Луганській областях. Жертвами збройної агресії рф стало мирне населення, зокрема жінки та діти (абзаци четвертий і п`ятий пункту 3 Заяви).

24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України - повномасштабне вторгнення агресора на Українську суверенну територію. У цей день Україна розірвала з рф дипломатичні відносини.

02 березня 2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої згідно з Постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто, заперечувало б саму сутність такого права.

Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав».

Тобто, можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації.

Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути:

(1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди;

(2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого.

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Змагальність сторін є однією з основних засада (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Наприклад, в Італії в судовій практиці застосовуються різноманітні критерії для компенсації немайнової шкоди втілені у відповідних таблицях (наприклад, таблиці суду м. Риму (https://www.tribunale.roma.it/allegatinews/A_24405.pdf)).

Найбільш «авторитетним» вважаються Міланські таблиці (https://tribunale-milano.giustizia.it/cmsresources/cms/documents/Tabelle_milanesi_Danno_non_patrimoniale_ed._2021_2.pdf), які передбачають єдину систему розрахунку компенсації немайнової шкоди, що включає в себе як біологічну, так і іншу немайнову шкоду, зокрема, моральну.

В українській судовій практиці не застосовуються певні таблиці для визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди.Тому, при визначенні грошової компенсації моральної шкоди, слід враховувати те, що: дійсно внаслідок військової агресії рф проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди.

Законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості).

Розмір грошової компенсації моральної шкоди, завданої особі внаслідок військової агресії рф проти України, може відрізнятися залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди. Такими обставинами можуть бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права які порушені внаслідок військової агресії рф проти України тощо.

Позивач просив стягнути з відповідача компенсацію завданої йому моральної шкоди в розмірі 8,2 мільярда гривень, так як дії відповідача спричинили незворотні наслідки, які мали руйнівний вплив на його життя та здоров?я, обмежили його можливість займатися діяльністю, яка раніше приносила йому відчуття задоволення і щастя, порушили внутрішню гармонію та ускладнили адаптацію до повноцінного життя, формування довірливих взаємодій у соціальному середовищі.

Дослідивши наявні у справі докази, перевіривши доводи апеляційної скарги позивача, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного та обгрунтованого висновку про те, що позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами причинного зв`язку між діями відповідача та завданням йому моральної шкоди.

Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та, звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи даний спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно врахував встановлені у цій справі обставини, зокрема, пояснення від 19 вересня 2023 року військовослужбовців - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 щодо затримання ОСОБА_1, які за змістом є ідетичними та по суті зводяться до того, що перебуваючи на позиції «Ірпінь» на спостережному пункті, близько 06:30 год, 27 серпня 2023 року вони виявили невідому особу між українськими позиціями та позиціями ворога. Молодший сержант ОСОБА_6 почав окликувати невідому особу, але вона продовжувала рух в сторонку противника з піднятими руками. Після чого, молодший сержант ОСОБА_6 зробив попереджувальний постріл вгору і особа почала бігти в сторону ворога. Від старшого надійшов наказ на відкриття вогню на ураження та можливості затримати цю особу. Солдат ОСОБА_4 вказував, що зробив декілька неприцільних пострілів в сторону невідомої особи, після чого особа зупинилась, присідала та почала рух в сторону української позиції. До невідомої особи підійшов військовий та завів до окопу, де при огляді особи було виявлено поранення у плече, було надано першу медичну допомогу. За виявленими документами було встановлено особу, якою був ОСОБА_1 . Після надання першої медичної допомоги його було передано евакуаційній групі.

Суд першої інстанції з дотриманням вимог процесуального закону оцінив вищевказані пояснення військовослужбовців в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами та дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_1 , будучи військовослужбовцем ЗСУ, самостійно прийняв рішення залишити зону бойових дій, переодягнувшись у цивільний одяг, добровільно рухався в бік ворожої позиції з піднятими руками і тільки після попереджувальних пострілів з боку військовослужбовців ЗСУ почав рухатися в їх сторону. Отже, відповідно до наданих доказів, отримання позивачем поранення 27 серпня 2023 року та проходження лікування, реабілітації сталися саме з вини позивача, який, як вбачається із наданих пояснень військовослужбовців ЗСУ ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , не підкорився вимогам військовослужбовців ЗСУ зупинитися, що стало причиною виконання наказу на відкриття вогню на ураження.

Таким чином, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погоджується апеляційний суд, дійшов правильного висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1, оскільки позивачем на підтвердження факту отримання ним моральної шкоди, причинного зв`язку між діями відповідача та завданням моральної шкоди не було надано доказів, на які він посилався як на підставу своїх вимог в позові, що є його процесуальним обов`язком. Як і не надано доказів на підтвердження характеру його душевних страждань, тривалості та глибини цих страждань, істотності вимушених змін у житті позивача саме з вини відповідача, зокрема, висновків спеціалістів, експертів щодо погіршення психоемоційного стану позивача та наявності причинного зв`язку між таким станом та збройною агресією рф.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що посилання суду першої інстанції на «його непокору наказу військовослужбовців ЗСУ» є помилковим, колегія суддів відхиляє, оскільки в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду такий висновок відсутній. В мотивувальній частині рішення суд першої інстанції дослівно цитує пояснення від 19 вересня 2023 року військовослужбовців ЗСУ - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Позивачем не надано судового рішення, яке набрало законної сили, та яким встановлено факт недостовіреності та/або спростовано пояснення від 19 вересня 2023 року військовослужбовців - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що обставини його поранення - перебування під вогнем у замінованій місцевості, необхідність самостійно зупиняти кровотечу й рухатися у стані тяжкої травми, балансуючи між свідомістю і непритомністю - за своєю природою неминуче спричиняють глибокі моральні страждання, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних й допустимих доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд зобов`язаний свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом.

У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам доказів не збирає.

Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення ЄСПЛ від 19 квітня 1994 року у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів" (Van de Hurk v. the Netherlands), № 288).

Суд першої інстанції, надавши оцінку поданим позивачем доказів у їх сукупності, зробив обґрунтований висновок про те, позивачем, у силу вимог процесуального закону, не доведено свої позовні вимоги про завдання йому моральної шкоди внаслідок поранення через обстріл російською федерацією території України на якій перебував позивач.

Помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, фактам та обставинам справи, оскільки оскаржуване рішення про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу прийнято на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторона посилалася як на підставу своїх вимог, дослідження наданих суду доказів, їх належної правової оцінки, з вірним застосуванням норм матеріального права та з дотриманням нором процесуального права.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені позивачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Щодо долучених позивачем до апеляційної скарги доказів, які раніше не подавались до суду першої інстанції, а саме: медичні документи, довідки військово-лікарської комісії, відеоматеріали, колегія суддів апеляційного суду виходить з такого.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

У змісті апеляційної скарги відсутні мотиви неподання позивачем таких доказів до районного суду та причини неможливості їх подання до суду першої інстанції, відсутнє клопотання до апеляційного суду про прийняття та дослідження таких доказів.

Таким чином, позивач не дотримався чітко встановленого процесуальним законодавством порядку подання доказів в суді апеляційної інстанції, а отже не вчинив відповідної процесуальної дії, що, як наслідок, виключає вчинення судом апеляційної інстанції процесуальних дій щодо долучення та надання оцінки доказам, що долучені до апеляційної скарги.

Клопотання позивача, зазначене в апеляційній скарзі, про те, що у випадку, якщо апеляційний суд визнає недостатніми наявні докази - витребувати додаткові докази (медичні документи, свідчення, фізіогномічну та інші експертизи) не грунтується на вимогах цивільного процесуального законодавства.

Так, за приписами частин третьої, четвертої статті 12 ЦПК України (змагальність сторін) кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом статті 13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Питання обов`язку доказування і подання доказів розкрито у статті 81 ЦПК України.

У справі, яка переглядається, неподання стороною позивача належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог стало підставою для вмотивованого висновку суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, адже саме зазначені позивачем обставини, а не висновок суду першої інстанції, про що зазначено в апеляційній скарзі, ґрунтуються на припущеннях.

При цьому, суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції і така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення принципу правової визначеності.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що оскаржуване рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 липня 2025 рокуухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення-без змін, то розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: