П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Плахотнюк К.Г., у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УП Медіа» про захист немайнових прав на використання імені та недоторканості ділової репутації, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати такою, що порушує немайнове право ОСОБА_1 на використання імені, інформацію, що міститься за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4», що була опублікована ІНФОРМАЦІЯ_2 наступного змісту: «Разом із ОСОБА_3 ще однією затриманою Антикорупційним бюро за підозрою у шахрайстві виявилася ексзаступниця міністра культури ОСОБА_1 »;

- зобов`язати відповідача видалити зазначену інформацію, яка порушує право на використання імені ОСОБА_1 , що міститься за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4», що була опублікована ІНФОРМАЦІЯ_2 наступного змісту: «Разом із ОСОБА_3 ще однією затриманою Антикорупційним бюро за підозрою у шахрайстві виявилася ексзаступниця міністра культури ОСОБА_1 ».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в травні 2024 року, здійснюючи моніторинг засобів масової інформації ОСОБА_1 , дізналася про порушення відповідачем її права на використання імені, немайнового права на недоторканість ділової репутації. Зокрема, в статті, що розміщена за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4», що була опублікована ІНФОРМАЦІЯ_2 . В статті розміщена інформація наступного змісту: «Разом із ОСОБА_3 ще однією затриманою Антикорупційним бюро за підозрою у шахрайстві виявилася ексзаступниця міністра культури ОСОБА_1 ». Також у статті розміщено її фотознімок. Враховуючи відсутність обвинувального вироку, який набрав законної сили щодо ОСОБА_1 , відповідачем в оспорюваній статті порушено немайнове право позивача на використання імені. Зазначення імені підозрюваного чи обвинуваченого до набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо нього є порушенням ч. 4 ст. 296 ЦК України, незалежно від того чи така особа є публічною. Крім того, публікація про яку йдеться вище, доведена до необмеженого кола осіб. У поширених відповідачем відомостях міститься інформація про те, що позивач є злочинцем та особою, яка порушує вимоги закону. Однак, зазначена інформація є неправдивою та не відповідає дійсності. Згадування прізвища ОСОБА_1 в контексті незаконної діяльності дискредитують останню. Тому поширення інформації про ОСОБА_1 , як про особу, яка причетна до отримання неправомірної вигоди, незаконного збагачення, однозначно негативно впливає на суспільну оцінку позивача, її ж якостей в очах оточуючих, відтак є такою, що порушує особисті немайнові права ОСОБА_1 . Спірні висловлювання набули негативного значення і сприймаються суспільством негативно, створюючи враження, що позивач діє всупереч законодавству України, що, в свою чергу, руйнує оцінку її ділових та професійних якостей. Поширення недостовірної інформації негативного змісту має особливості, що здатні негативно вплинути на сприяння та сприймання особи позивача. Це має здатність потенціювати формування і розповсюдження негативного ставлення до соціально-психологічних характеристик та особистих якостей особи позивача, а також заподіяти шкоду її немайновим правам. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення ТОВ «УП Медіа» до ОСОБА_1 , що в свою чергу, впливає на зниження цінності особи позивача. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача ОСОБА_1 в очах оточуючих, порушивши її честь, гідність та ділову репутацію.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на аналогічні обставини викладені нею у позовній заяві та вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що саме відповідач був першоджерелом поширеної інформації. Окрім того, судом першої інстанції не взято до уваги право позивача після визнання оспорюваної інформації такою, що порушує особисті немайнові права, звернутися в подальшому з позовом до інших засобів масової інформації з аналогічними позовними вимогами. Поширена відповідачем є такою, що порушує немайнове право позивача на використання імені, адже, всупереч положенням частини 4 статті 296 ЦК України, відповідач використовує ім`я та прізвище позивача, як підозрюваної особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо неї. Оспорювана інформація містить твердження про факти, які є предметом доведення у кримінальному провадженні, та які можуть сприяти думці громадськості про вину позивача до того, як її може бути встановлено в законному порядку. Використання фотозображень позивача призвело до розголошення її персональних даних третім особам. Позивач вважає необхідним визнати неправомірним використання відповідачем фотозображень, належних йому та розміщених у мережі інтернет без її дозволу. Суд першої інстанції посилаючись на Резолюцію N 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість особистого життя, помилково зробив висновок про публічність позивача, а відповідно неправомірно вважав, що позивач свідомо відкрита для прискіпливого контролю за її особою як збоку активістів так і пересічних громадян, поширена інформація мала суспільний інтерес, позивач повинна бути терпимою до публічної критика, межа якої є ширшою від критики пересічної особи. Вважає помилковим висновок суду першої інстанції про знаходження фото позивача у відкритому доступі, без обмеження кола користувачів, оскільки такий висновок не відповідає обставинам справи та не ґрунтується на доказах, тобто зроблено з порушення процесуального законодавства. Висновок суду про публічність позивача не ґрунтується на доказах, частини 1, 3 ст. 308 ЦК України встановлюють заборону на публічне використання фотографій особи без її згоди, відтак використання відповідачем фото позивача є неправомірним, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Суду не були надані докази на підтвердження публічності позивача, не заявлялися клопотання про їх витребування чи дослідження у місці знаходженні.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «УП Медіа» вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

В судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися. Від позивача та його представника надійшли заяви про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку з зайнятістю представника у іншій судовій справі.

Відповідач направив до суду заяву в якій просив суд розглядати справу у відсутність його представника.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні, а явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виснував, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Враховуючи зазначене, та те, що позивач реалізувала своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, відхиливши клопотання сторони позивача про відкладення розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 22:46 за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 було розміщено публікацію під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4» наступного змісту: «Разом із ОСОБА_3 ще однією затриманою Антикорупційним бюро за підозрою у шахрайстві виявилася ексзаступниця міністра культури ОСОБА_1 ». Джерело: співрозмовник «Української правди» в Офісі президента. Деталі: ОСОБА_1 обіймала посаду заступниці міністра культури ОСОБА_6 з вересня 2010 по жовтень 2011 року. (а.с.12).

Власником зазначеного веб-сайту www.pravda.com.ua є ТОВ «УП Медіа», зазначені обставини сторонами не заперечуються.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «УП «Медіа», опублікувавши ІНФОРМАЦІЯ_2 о 22:46 на своєму веб-сайті www.pravda.com.ua за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 публікацію під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4» не порушило немайнове право позивача на використання імені, така інформація відповідала дійсності, опублікована з дотриманням вимог Закону України «Про інформацію», а відтак не може бути видалена, як така, що опублікована з порушенням ст. 269 ЦК України.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Частинами першою, другою статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Конституційні права особи мають цивілістичний вимір як абсолютні і невідчужувані цивільні права фізичної особи, які згідно з частиною першою статті 269 ЦК України належать кожній фізичній особі від народження або за законом.

Такими правами є передбачені статтями 294 - 296 ЦК України право на ім`я, яке забезпечує особі правову індивідуалізацію і надає їй право вимагати від інших звертатися до неї відповідно до її імені; право на зміну імені (імені, по батькові та прізвища); право на використання імені, яке полягає у наданні фізичній особі можливості використовувати своє ім`я у всіх сферах суспільних відносин, а також передбачає певні обмеження щодо використання імені фізичної особи іншими особами.

Частиною четвертою статті 296 ЦК України передбачено, що ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.

Зазначене положення є похідним від гарантованої частиною першою статті 62 Конституції України презумпції невинуватості, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Наведені положення чинного законодавства узгоджуються із частиною другою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка передбачає, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку, а також із практикою Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хужин та інші проти Росії» від 23 жовтня 2008 року зроблено висновок, що презумпція невинуватості, закріплена у частині другій статті 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у частині першій цієї статті (рішення у справі «Аллен де Рібемон проти Франції» від 10 лютого 1995 року, п. 35), і спрямована на те, щоб убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи у суді.

Зокрема цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина була доведена відповідно до закону (рішення у справі «Мінеллі проти Швейцарії» від 25 березня 1983 року). Разом із тим ця вимога стосується і висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість обвинуваченої особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом (рішення у справах «Аллен де Рібемон проти Франції», п. 41; «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року п.п. 41-43; «Бутвевічюс проти Литви» від 26 березня 2002 року, п. 49).

У рішенні Європейського суду з прав людини «Корбан проти України» від 04 липня 2019 року зазначено, що частина друга статті 6 Конвенції не дозволяє посадовим особам оголошувати особу винною до засудження цієї особи судом. Посадові особи повинні повідомляти громадськість про кримінальні розслідування шляхом, наприклад, інформування про підозри, затримання та зізнання, якщо вони роблять це обережно. Має значення обране ними формулювання (рішення у справі «Турьєв проти Росії» від 11 жовтня 2016 року, п. 19).

Як наголошує Європейський суд з прав людини, вагоме розрізнення має проводитись між твердженнями про те, що особа лише підозрюється у вчиненні певного злочину, і відвертим визнанням того, що особа його вчинила (рішення у справах «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року, п.п. 54, 56; «Нештяк проти Словаччини» від 27 лютого 2007 року, п.п. 88-89).

Аналогічне визначення презумпції невинуватості наведено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шагін проти України» від 10 грудня 2009 року, у якому наголошено на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною у вчиненні того чи іншого злочину (рішення у справі «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року, п. 41).

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вказувала, що зазначення її імені у публікації на офіційному сайті відповідача до набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо позивача є прямим порушенням нормам частини 4 ст. 296 ЦК України незалежно від того, чи є така особа публічною.

Судом встановлено, що у публікації під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4» за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 використано та поширено ім`я позивача як особи, що підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення.

Таким чином, з урахуванням відсутності обвинувального вироку, який набрав законної сили щодо ОСОБА_1 , колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем в оспорюваній статті порушено немайнове право позивача на використання імені, а тому інформація, яка міститься у публікації під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4», розміщену ТОВ «УП Медіа» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 є такою, що порушує немайнове право ОСОБА_1 на використання імені.

У зв`язку із цим, також підлягає частковому задоволенню вимога про зобов`язання ТОВ «УП Медіа» видалити інформацію, що міститься у публікації під назвою « ОСОБА_3 і ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 », за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 а саме зобов`язати ТОВ «УП Медіа» видалити ім`я позивача ОСОБА_1 , з публікації, що міститься за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4», що була опублікована ІНФОРМАЦІЯ_2 наступного змісту: «Разом із ОСОБА_3 ще однією затриманою Антикорупційним бюро за підозрою у шахрайстві виявилася ексзаступниця міністра культури ОСОБА_1 ».

В обґрунтування відсутності порушення немайнового права позивача на використання імені суд першої інстанції посилався на положення статті 29 Закону України «Про інформацію», якою передбачено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто, є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

В той же час, частиною четвертою статті 296 ЦК України встановлено пряму заборону на використання (обнародування) імені фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 272 ЦК України фізична особа має право вимагати від посадових і службових осіб вчинення відповідних дій, спрямованих на забезпечення здійснення нею особистих немайнових прав, а згідно із частиною третьою статті 273 цього Кодексу діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права.

Наведені положення законодавства виконують функцію утримання балансу між необхідністю здійснення розслідування кримінальних проваджень з метою забезпечення захисту суспільних інтересів та недопущенням нанесення шкоди репутації підозрюваної чи обвинуваченої особи, яку буде важко відновити у разі закриття кримінального провадження або ухвалення виправдувального вироку суду з підстав, передбачених КПК України.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» від 22 квітня 2010 року наголошено, що пункт 2 статті 6 Конвенції не забороняє владі інформувати суспільство про здійснювані кримінальні розслідування, проте вимагає робити це із максимальною обережністю та обачністю, які необхідні для дотримання принципу презумпції невинуватості.

Отже, наявність суспільного інтересу не виключає необхідності дотримання положення частини четвертої статті 296 ЦК України, адже цивільним законодавством встановлено заборону не на поширення інформації про кримінальні провадження, яка може бути предметом суспільного інтересу, а саме, на використання імені підозрюваної особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї при поширенні цієї інформації. Зазначена норма закону не робить винятків та не дозволяє використання імені особи, підозрюваної чи обвинуваченої в кримінальному проваджені, навіть якщо така інформація раніше була поширена іншими особами. Більше того, частиною сьомою статті 296 ЦК України передбачено можливість використання початкової літери прізвища фізичної особи у засобах масової інформації, літературних творах, і це не є порушенням її права, а, відтак, посилання суду першої інстанції на ст. 29 Закону України «Про публічну інформацію» є помилковими.

Крім того, з огляду на статтю 32 Конституції України необхідно розрізняти справи про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації (права на відповідь) від справ про захист інших особистих немайнових прав, зокрема перелічених у статті 270 ЦК України, порушених у зв`язку з поширенням про особу інформації, недоторканність якої спеціально охороняється Конституцією та законами України і поширення якої може завдати моральну шкоду навіть у випадку, якщо така інформація відповідає дійсності і не порочить гідність, честь чи ділову репутацію (пункт 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Предметом позову у цій справі є захист особистого немайнового права на використання імені, яке охороняється відповідно до частини четвертої статті 296 ЦК України. При цьому порушення прямої законодавчої заборони на використання імені підозрюваної чи обвинуваченої особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї не може тлумачитись як критика у засобах масової інформації чи висвітлення її слів та вчинків.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що зазначення імені позивача у публікації на офіційному сайті відповідача до набрання законної сили обвинувальним вироком суду щодо позивача є прямим порушенням норми частини четвертої статті 296 ЦК України незалежно від того, чи є така особа публічною.

Аналогічний підхід до захисту порушеного немайнового права особи застосовано Верховним Судом у постановах від 15 листопада 2023 року у справі № 757/30830/18-ц та від 10 вересня 2025 року у справі 757/19417/23.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 2 906,88 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на її користь з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 липня 2025 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «УП Медіа» про захист немайнових прав на використання імені та недоторканості ділової репутації задовольнити частково.

Визнати такою, що порушує немайнове право ОСОБА_1 на використання імені, інформацію, що міститься за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4», що була опублікована ІНФОРМАЦІЯ_2 наступного змісту: «Разом із ОСОБА_3 ще однією затриманою Антикорупційним бюро за підозрою у шахрайстві виявилася ексзаступниця міністра культури ОСОБА_1 ».

Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «УП Медіа» видалити ім`я позивача ОСОБА_1 , з публікації, що міститься за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_4», що була опублікована ІНФОРМАЦІЯ_2 наступного змісту: «Разом із ОСОБА_3 ще однією затриманою Антикорупційним бюро за підозрою у шахрайстві виявилася ексзаступниця міністра культури ОСОБА_1 ».

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «УП Медіа», місце знаходження: м. Київ, вул. Жилянська, 48,50А, ідентифікаційний код 44157477 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 5 329,28 (п`ять тисяч триста двадцять дев`ять) гривень 28 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.