Номер провадження: 22-ц/813/6266/25
Головуючий у першій інстанції Павлик І. А.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

04.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів:Лозко Ю.П., Карташова О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Пересипко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , та Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2025 року

за позовною заявою ОСОБА_1 до Першого Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Першого Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відшкодування моральної шкоди у розмірі 150320,49 грн, обґрунтовуючи заявлені вимоги тим, що рішенням Южного міського суду Одеської області від 26.04.2004 року у справі № 2-324/2004 ухвалено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 26.04.2004 року до її повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач зауважувала, що з дати ухвалення судового рішення про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на її користь по листопад 2017 року, тобто понад 13 років, вона не отримувала від боржника жодних коштів через те, що боржник ухилявся від сплати аліментів, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження.

08.08.2014 року позивач зверталася до 2-го відділу ДВС із заявою про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника за межі України до виконання зобов`язань за рішенням, однак тимчасове обмеження встановлено не було та у листопаді 2015 року виконавче провадження № 46353171 передано до Першого Приморського відділу ДВС м. Одеси.

У жовтні 2016 року, згідно посилань позивача, Першим відділом ДВС до органу досудового розслідування Приморського відділу поліції у м. Одесі ГУНП в Одеській області винесено подання № 43120 про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності передбаченої ст. 164 КК України, однак до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 не було притягнено.

Позивач стверджувала, що з часу розірвання шлюбу з ОСОБА_3 й до моменту звернення із відповідним позовом, останній не приймає участі у вихованні доньки, хоча, незважаючи на позбавлення його батьківських прав рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22.04.2008 року, має обов`язок щодо виплати аліментів на утримання доньки, який встановлений судовим рішенням від 26.04.2004 року та примусове виконання якого належить до компетенції виконавчої служби.

Також зазначала, що ухвалою Южного міського суду Одеської області від 22.12.2022 року у справі № 519/651/19 визнано неправомірною бездіяльність державних виконавців Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо примусового стягнення з ОСОБА_4 92 379,37 грн у якості заборгованості зі сплати аліментів за період з 26.04.2004 року по 06.11.2017 року, визначених рішенням Южного міського суду Одеської області від 26.04.2004 року, а також 7 941,12 грн, у якості пені із заборгованості зі сплати аліментів за період з 01.05.2016 року по 06.11.2017 року.

Посилаючись на неправомірну бездіяльність державних виконавців Відділів ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо виконання вищевказаних рішень суду, позивач з урахуванням заяв про зміну предмету позову просила суд:

- стягнути з Першого Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на її користь 100320,49 грн у якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої їй бездіяльністю відповідача щодо виконання судових рішень, ухвалених на її користь;

- стягнути з Першого Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на її користь 50000,00 грн у якості відшкодування моральної шкоди, завданої їй бездіяльністю відповідача щодо виконання судових рішень, ухвалених на її користь;

- зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області вчинити усі дії, передбачені статтею 3 Закону України від 05.06.2012 року № 4901-VІ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» щодо відшкодування ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, вказаної у цьому рішенні;

- попередити Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про наслідки невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивачки, передбачені статтею 5 Закону України від 05.06.2012 року № 4901-VІ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Короткий зміст судового рішення

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 30.05.2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Першого Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про відшкодування шкоди, завданої бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, задовольнив частково. Стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 20000,00грн моральної шкоди, завданої бездіяльністю Першого Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо виконання судових рішень, ухвалених на користь ОСОБА_1 . В решті вимог позову відмовив.

Суд першої інстанції, враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав позивач внаслідок неналежного примусового виконання судових рішень про стягнення на його користь грошових коштів та з урахуванням вимог розумності і справедливості вважав, що на користь позивача із держави Україна підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 20000,00 грн. Визначений розмір моральної шкоди відповідатиме засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, а також тих обставин, що наведеним вище судовим рішенням про визнання бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби порушене право позивача фактично було відновлено. При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди суд першої інстанції виходив з того, що факт тривалого невиконання рішень суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач, як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішень, які набрали законної сили, та заявленою шкодою. Невиконання рішень суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей1173,1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Водночас судом зазначено, що у задоволенні вимог про зобов`язання Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області вчинити усі дії, передбачені статтею 3 Закону України від 05.06.2012 року № 4901-VІ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» щодо відшкодування ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, вказаної у цьому рішенні, а також про попередження Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про наслідки невиконання судового рішення, ухваленого на користь позивачки, передбачені статтею 5 Закону України від 05.06.2012 № 4901-VІ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», слід відмовити, оскільки Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській не є відповідачем у даній справі.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Гришко В.О., просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2025 року скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі на її користь 100320,49 грн у якості відшкодування матеріальної шкоди, завданої їй бездіяльністю відповідача щодо виконання судових рішень, ухвалених на її користь, посилаючи на незаконність, необґрунтованість оскаржуваного рішення, ухвалення такого із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В апеляційній скарзі Перший Приморський відділ ДВС у м. Одесі просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.05.2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовити за необґрунтованістю, посилаючись на ухвалення оскаржуваного рішення суду першої інстанції із порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Гришко В.О., зазначає, що саме у зв`язку із неправомірною бездіяльністю державних виконавців та саме органу державної влади щодо виконання судових рішень вона зазнала збитки упущену вигоду, яка полягає у неотриманні грошових коштів, присуджених рішенням Южного міського суду Одеської області від 26.04.2004 року та від 29.09.2021 року, загальна сума становить 100320,49 грн. Вказані збитки, на думку скаржника, підтверджуються матеріалами виконавчих проваджень, що містяться в матеріалах справи та становлять матеріальну шкоду. При цьому, скаржником зауважено, що протиправність бездіяльності державної виконавчої служби щодо виконання судових рішень встановлено ухвалою Южного міського суду Одеської області від 22.12.2022 року у справі № 519/651/19.

Скаржником також стверджується про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки відзив на позовну заяву від відповідача всупереч вимогам пп. 2 ч. 5 ст. 178 ЦПК України не отримувала, в матеріалах справи відсутнє судове рішення про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву та прийняття до розгляду такого відзиву, а тому була позбавлена права на подання відповіді на відзив на позовну заяву.

Апеляційна скарга Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі мотивована тим, що виконавчі провадження № 56423102 та № 67671386 перебувають на примусовому виконанні органу ДВС, по яким державним виконавцем здійснюються заходи примусового виконання рішень, та вказані виконавчі провадження про стягнення твердих сум заборгованості відповідно до положень Розділу XVI пункту 10 Інструкції з організації примусового виконання рішень: у разі наявності заборгованості, яка виникла на момент закінчення встановленого строку для стягнення аліментів, її стягнення проводиться у загальному порядку, визначеному Законом 1404-VІІІ. Тобто, згідно посилань скаржника, вказані виконавчі провадження не можуть виконуватися за нормами статті 71 Закону 1404-VІІІ, що передбачає правила виконання рішень про стягнення періодичних платежів, а саме категорії аліменти. Що стосується виконавчого провадження 46353171 про стягнення з ОСОБА_3 періодичних платежів, а саме аліментів, на яке посилається позивач, скаржником зауважено, що в автоматизованій системі виконавчого провадження зазначене виконавче провадження обліковується як завершене постановою державного виконавця від 15.03.2018 року та передано до архіву.

При цьому, також зазначає, що відповідно до інформації Єдиного реєстру судових рішень, виконавчий лист про стягнення суми у розмірі 92379,37 грн взагалі не видавався судом та ОСОБА_1 із заявою про відкриття виконавчого провадження не зверталася, що не досліджено судом першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги, Першим Приморським відділом ДВС у м. Одесі також зазначається, що факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається ОСОБА_1 , як на підставу позовних вимог, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішень, які набрали законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішень суду, на думку скаржника, не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою та моральною шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника, та невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20.06.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Гришко В.О., та роз`яснено Першому Приморському відділу ДВС у м. Одесі його право на подання відзиву на апеляційну скаргу та Головному управлінню Державної казначейської служби України в Одеській області його право на подання письмових пояснень відповідно до положень ст. 360 ЦПК України.

Адвокат Гришко В.О., який діє від імені ОСОБА_1 , та Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області копію ухвали про відкриття апеляційного провадження отримали в електронних кабінетах Електронного суду 20.06.2025 року, що підтверджується довідками.

Перший Приморський відділ ДВС у м. Одесікопію ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу отримавв електронному кабінеті Електронного суду 01.07.2025 року, що підтверджується довідками.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . ГУ Державної казначейської служби України в Одеській області зазначає, що Південне міжрегіональне управління юстиції (м. Одеса) самостійно несе відповідальність за своїми зобов`язаннями, є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, тому будь-які виплати повинні здійснюватися з рахунків такого органу. При цьому, зауважено, що позивач обмежується лише загальними посиланнями, що внаслідок бездіяльності посадових осіб Першого Приморського ВДВС у м. Одесі їй завдано моральну шкоду проте не надано до суду жодних доказів щодо її наявності.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15.07.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі та роз`яснено ОСОБА_1 її право на подання відзиву на апеляційну скаргу та ГУ Державної казначейської служби України в Одеській області його право на подання письмових пояснень у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.

Адвокат Гришко В.О., який діє від імені ОСОБА_1 , Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області та Перший Приморський відділ ДВС у м. Одесі копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу отримали в електронних кабінетах Електронного суду 18.07.2025 року та 27.06.2025 року відповідно, що підтверджується довідками.

У відзиві на апеляційну скаргу Першого Приморського відділу ДВС у м. Одесі адвокатом Гришко В.О., який діє від імені ОСОБА_1 , зазначається, що судом першої інстанції правомірно встановлено наявність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірною бездіяльністю державних виконавців державної виконавчої служби щодо виконання рішень Южного міського суду Одеської області від 26.04.2004 року та від 29.09.2021 року та моральною шкодою, яку позивач зазнала через таку бездіяльність. При цьому, зауважено, що позивач протягом 2007-2015 років періодично зверталася до органів ДВС для отримання довідки про неотримання аліментів через злісне ухилення боржника від сплати аліментів, та скористалася гарантією передбаченою постановою КМУ від 22.02.2006 року № 189, що підтверджується довідками, що додаються, а тому посилання скаржника в даній частині необґрунтовані. Також зазначено, що спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень визначені ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, що свідчить про помилковість посилань скаржника.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 25.07.2025 року справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , та Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) призначено до розгляду.

Позивачем до відзиву на апеляційну скаргу Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) додано повідомлення Управління праці та соціального захисту населення Южненської міської рада про припинення надання тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів від 01 червня 2016 року, довідки Другого відділу державної виконавчої служби від 10.10.2007 року, від 11.03.2014 року, розрахунок заборгованості від 01.09.2012 року, розрахунок заборгованості від 03.12.2012 року, розрахунок заборгованості від 01.08.2014 року, постанову про відкриття виконавчого провадження від 17.05.2018 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначені частиною 1 статтею 367 ЦПК України, якою передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 3 статті 367 ЦПК України встановлено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник позивача надавав суду докази.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що позивач не був позбавлений можливості подавати докази та користуватися іншими процесуальними правами, передбаченими ЦПК України.

Колегія суддів зауважує, що відзив на апеляційну скаргу не містить посилань про причини, які б перешкоджали позивачу або його представнику у визначений ЦПК України строк подати докази під час розгляду справи в суді першої інстанції, та не надано доказів неможливості подання доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача, відсутнє клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що додані до відзиву на апеляційну скаргу нові докази не підлягають дослідженню судом апеляційної інстанції.

ОСОБА_1 та її представник - адвокат Гришко В.О., Приморський відділ державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, шляхом доставлення 31.07.2025 року судової повістки до електронних кабінетах Електронного суду, що підтверджується довідками.

Від представника Приморського відділ державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та адвоката Гришко В.О., який діє від імені ОСОБА_1 , на адресу апеляційного суду надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції, враховуючи тривалість вимушених змін у житті позивача, глибину душевних страждань, яких зазнав позивач внаслідок неналежного примусового виконання судових рішень про стягнення на його користь грошових коштів та з урахуванням вимог розумності і справедливості вважав, що на користь позивача із держави Україна підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 20000,00 грн. Визначений розмір моральної шкоди відповідатиме засадам розумності та справедливості, з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди, а також тих обставин, що наведеним вище судовим рішенням про визнання бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби порушене право позивача фактично було відновлено. При цьому, сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди суд першої інстанції виходив з того, що факт тривалого невиконання рішень суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач, як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішень, які набрали законної сили, та заявленою шкодою. Невиконання рішень суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей1173,1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, за необхідне зазначити наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Южного міського суду Одеської області від 26.04.2004 року у справі № 2-324/2004 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку щомісячно, починаючи з 26.04.2004 року до її повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Станом на 06.11.2017 заборгованість зі сплати аліментів становить 92 379,37 грн.

Заочним рішенням Южного міського суду Одеської області від 29.09.2021 року у справі №519/651/19 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 пеню із заборгованості зі сплати аліментів за період з 01.05.2016 року по 06.11.2017 року на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 7 941,12 грн.

Ухвалою Южного міського суду Одеської області від 22.12.2022 року у справі № 519/651/19 визнано неправомірною бездіяльність державних виконавців Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо примусового стягнення з ОСОБА_3 92 379,37 грн у якості заборгованості зі сплати аліментів за період з 26.04.2004 року по 06.11.2017 року, присуджених рішенням Южного міського суду Одеської області від 26.04.2004 року на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_4 , а також 7 941,12 грн, у якості пені із заборгованості зі сплати аліментів за період з 01.05.2016 року по 06.11.2017 року.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 26.04.2004 у справі № 2-324/2004 та від 29.09.2021 у справі № 519/651/19 не виконані.

Із листа Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 04.10.2018 року вбачається, що у Першому Приморському відділі державної виконавчої служби міста Одеса Головного територіального управління юстиції в Одеській області перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-324/2004, виданого 03.07.2004 року Южненським міським судом Одеської області про стягнення аліментів.

26.03.2018 року ОСОБА_1 отримано розрахунок заборгованості по аліментам, сума заборгованості склала 92379,37 грн. Виконавче провадження завершено за вимогами п.2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Повторно вказаний виконавчий лист перебував на виконанні з 17.05.20128 року по 27.06.2018 року (виконавче провадження № 56423102). Згідно з перевіркою, постанова про закінчення виконавчого провадження від 27.06.2018 року скасована, та 28.09.2018 року виконавче провадження відновлено.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За положеннями статті 129-1 Конституції України обов`язковість рішення суду віднесено до основних засад судочинства.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», та особливості їх виконання (ст. 1 цього Закону).

Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (п. 43 рішення ЄСПЛ у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року).

Виконавче провадження згідно зі статтею 1 Закону про виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону про виконавче провадження).

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди (стаття 16 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) зроблено висновок, що, виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно зі статтею 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що майнова шкода виражається у формі збитків. У свою чергу, збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду.

При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Згідно зі статею 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2021 року у справі № 405/500/18 вказав на те, що лише факт тривалого невиконання рішення суду та дії/бездіяльність посадових осіб Державної виконавчої служби не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між невиконанням/несвоєчасним виконанням рішення суду та завданою шкодою.

У справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою. При цьому саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій органу Державної виконавчої служби не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями посадових осіб Державної виконавчої служби та завданою шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода, повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди (постанови Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19).

Верховний Суд у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 761/7165/17 (провадження №61-20203св19) зазначив, що «факт тривалого невиконання рішення суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішення, яке набрало законної сили, та завданою шкодою. Невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржника і (відомості про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з неможливістю його виконання відсутні). Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей1173,1174 ЦК України. Наслідком такого відшкодування буде подвійне стягнення коштів. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18), від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19) та від 03 червня 2020 року в справі № 642/3839/17 (провадження № 61-37856св18). Таким чином, оскільки розмір збитків, які позивач просив стягнути з відповідача, є сумою, що підлягає стягненню в порядку примусового виконання судових рішень, ухвалених на його користь, то ці кошти не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі статей 1173,1174 ЦК України».

Статтями 12 та 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Частиною першою статті 89 ЦПК України також встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , зокрема просила стягнути майнову шкоду у розмірі 100320,49 грн, в обґрунтування зазначивши, що протиправна поведінка державних виконавців Першого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із подальшим не виконанням рішень Южного міського суду Одеської області від 26.04.2004 року та від 29.09.2021 року протягом тривалого часу, завдала їй майнової шкоди у розмірі 100 320,49 грн, яка складається з сукупності грошових сум, що підлягають стягненню за даними судовими рішеннями (92379,37грн + 7 941,12 грн = 100 320,49 грн).

Суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, завданої позивачеві бездіяльністю відповідача щодо виконання судових рішень, ухвалених на його користь, щодо тривалого невиконання рішень суду внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач, як на підставу позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між несвоєчасним виконанням рішень, які набрали законної сили, та заявленою шкодою.

Сам лише факт тривалого невиконання рішення суду, у тому числі внаслідок неправомірних дій посадових осіб державної виконавчої служби, на який посилається позивач, а саме не винесення постанов, передбачених ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», не складання протоколу про адміністративне правопорушення за ст. 183-1 КУпАП, не є підставою для стягнення майнової шкоди.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Згідно з частиною першою, другою, третьою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», якою роз`яснено схожі за своєю суттю правовідносини, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до п. 5 цієї ж постанови Пленуму, обов`язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Положеннями п. 9 даної постанови Пленуму роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17 зазначено, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19)).

Відповідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини (надалі ЄСПЛ) право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція), було б ілюзорним, якби національні правові системи Договірних держав допускали, щоб остаточні та обов`язкові судові рішення залишалися без виконання на шкоду одній зі сторін (див. рішення від 19 березня 1997 року у справі "Горнсбі проти Греції", п. 40). Ефективний доступ до суду включає в себе право на виконання судового рішення без зайвих затримок (див. рішення у справі "Immobiliare Saffi" проти Італії", заява N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

В одній з перших справ проти України, в якій ЄСПЛ розглядав питання наявності ефективних засобів юридичного захисту щодо скарг на тривале невиконання судових рішень, Суд нагадав свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого ст. 1 Протоколу N 1 (п.53 рішення ЄСПЛ у справі "Войтенко проти України" від 29 червня 2004 року N 18966/02).

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач довів належними та достатніми доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, встановивши, наявність тривалого невиконання рішень суду, що пов`язане із неналежним виконанням держаним виконавцем обов`язків, визначених Законом України «Про виконавче провадження», що встановлено судовим рішеннями за скаргою ОСОБА_1 щодо неправомірної бездіяльності Першого Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції.

Визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди 20000 грн відповідає засадам розумності та справедливості з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, істотності вимушених змін у його житті, ступеня вини посадових осіб державної виконавчої служби у завданні моральної шкоди. Вказаний розмір не є більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб позивача та не призводить до його збагачення. Сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Посилання Першого Приморського відділу ДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на відсутність обставин заподіяння позивачу моральних страждань не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Посилання позивача на порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо прийняття поданого відповідачем відзиву на позовну заяву з порушенням строку на його подання не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Приморський районний суд ухвалою від 16.08.2024 року відкрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про відшкодування моральної шкоди.

Перший Приморський відділ ДВС у м. Одесі копію ухвали про відкриття провадження у справі отримав на електронну пошту 16.08.2024 року, що підтверджується довідкою про доставляння електронного листа.

Матеріали справи не місять доказів направлення копії позовної заяви Приморському відділу державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Представник Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ознайомився із матеріалами справи 16.09.2024 року, що підтверджується підписом на заяві про ознайомлення. Відзив на позовну заяву подано 18.09.2024 року.

Оскільки позовна заява Приморському відділу державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не направлялась, наявна у матеріалах справи довідка про доставку електронного листа до електронної скриньки у розумінні статті 272 ЦПК України не свідчить про належне вручення копії ухвали суду відповідачу, то вказані обставини свідчать про те, що відповідачем строк на подання відзиву на позовну заяву з часу ознайомлення з матеріалами справи не пропущено.

Водночас колегія суддів зазначає, що не направлення позивачу відзиву на позовну заяву на правильність вирішення спору не впливає, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення відповідно до статті 376 ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, ст. 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов