Номер провадження: 22-ц/813/3735/25
Справа № 522/3672/24
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мельниченко Микола Сергійович на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2024 року, постановленого під головуванням судді Федчишеної Т.Ю., повний текст рішення складений 06 грудня 2024 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» про стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» (далі ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» про стягнення матеріальних збитків та відшкодування моральної шкоди, в якому просила стягнути з ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» матеріальні збитки, спричинені внаслідок ДТП у розмірі 46 966,23 грн., стягнути з ОСОБА_2 - матеріальні збитки, спричинені внаслідок ДТП у розмірі 34 008,55 грн. та 50 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування свого позову, позивачка зазначила, що 04.05.2021 року о 10:46 год. ОСОБА_2 , керуючи автомобілем TOYOTA CAMRY, державний номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Кузнечній біля будинку № 28 у м. Одесі не дотрималась безпечного бокового інтервалу та здійснила наїзд на автомобіль INFINITI QX60, державний номерний знак НОМЕР_2 , який був припаркований. Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілю позивача завдано механічних пошкоджень.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 04.06.2021 року у справі № 522/8788/21 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Вартість матеріального збитку, завданого позивачу пошкодженням транспортного засобу, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу становить 47 966,23 грн., а вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу становить 80 974,78 грн.

Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу TOYOTA CAMRY, державний номерний знак НОМЕР_1 , згідно з полісом №202370125 була застрахована в ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну на одного потерпілого 130 000,00 грн., франшиза 1 000,00 грн.

Позивач вважає, що оскільки на момент настання ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ», а тому з останнього підлягають стягненню збитки, спричинені внаслідок ДТП у розмірі 46 966,23 грн. з урахуванням зносу, а з ОСОБА_2 підлягає стягненню 34 008,55 грн., яка складається з різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові та страховим відшкодуванням, а також франшизи.

Також зазначає, що внаслідок ДТП їй завдано моральну шкоду, яка полягає у негативному впливі на її психологічне здоров`я, оскільки вказані обставини порушили її нормальні життєві зв`язки і вимагають додаткових матеріальних витрат, порушено її ритм життя. Протягом тривалого часу вона не має можливості користуватися автомобілем, а оскільки її робота пов`язана з постійним пересуванням по місту та області, це негативно впливає на її працездатність, внаслідок чого було завдано шкоди її репутації як добросовісного працівника. Зазначає, що вона доклала чималих зусиль для придбання автомобіля, багато років накопичувала кошти для його придбання, підтримувала його у відмінному стані, тому для неї факт пошкодження її транспортного засобу є дуже болючим. На даний час вона не може відремонтувати автомобіль у зв`язку з браком коштів, а такий його стан кожного дня спричиняє їй душевного болю та нагадує про події дня, коли сталася ДТП. Унаслідок пошкодження майна та самого факту ДТП у неї виникла роздратованість, постійні переживання та турботи, пов`язані із пошкодженням автомобіля. Крім того, позивача обурює поведінка відповідача ОСОБА_2 , до якої вона звернулася для мирного вирішення спору, однак остання зухвало її направила до суду, не вказуючи про причини неможливості мирного врегулювання конфлікту, що додатково негативно впливає на її психічний стан і викликає постійну тривогу та хвилювання у вирішенні спору.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 33 008 грн. 55 коп. у відшкодування матеріальної шкоди та 3 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 561 грн. 36 коп. та 1 071 грн. 50 коп. у відшкодування витрат на проведення експертного дослідження.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мельниченко М.С. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду в частині відмови у задоволені вимог про стягнення з ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» матеріальних збитків у розмірі 46 966,23 грн. скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в цій частині, змінити рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі 3 000 грн., стягнувши з ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 50 000 грн., посилаючись на порушення норм матеріального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні страхового відшкодування, оскільки річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування не є преклюзивним і сплив цього строку не припиняє права позивача на страхове відшкодування, та беручи до уваги відсутність відмови ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з пропуском вказаного строку, застосування судом положень підпункту 37.1.4 пункту 37.1 ст. 37 Закону з власної ініціативи та відмова у стягненні страхового відшкодування з ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» є необґрунтованою.

Також апелянт вважає, що судом необґрунтовано зменшена сума моральної шкоди, оскільки заявлена потерпілою сума моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. є достатньо обґрунтованою та співмірною з характером та обсягом заподіяних позивачу моральних та фізичних страждань.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просить у задоволені апеляційної скарги в частині зміни рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди відмовити, посилаючись на те, що аргументи апеляційної скарги в частині відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими та не підтверджуються матеріалами справи, також не доведений позивачем факт спричинення моральної шкоди.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 33 008 грн. 55 коп. у відшкодування матеріальної шкоди сторонами не оскаржується та апеляційним судом не переглядається.

В судове засідання, призначене на 09 грудня 2025 року учасники справи не з`явились, були сповіщені належним чином (а.с. 183, 184, 185-186, 187-188, 189-190).

До суду від адвоката Мельниченко М.С., представника ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без участі (а.с. 191).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання та які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що постановою Приморського районного суду м. Одеси від 04.06.2021 року у справі № 522/8788/21 ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки 04.05.2021 року о 10:46 год. вона, керуючи автомобілем TOYOTA CAMRY, державний номерний знак НОМЕР_1 , по вул. Кузнечній біля будинку № 28 у м. Одесі не дотрималась безпечного бокового інтервалу, в результаті чого здійснила наїзд на автомобіль INFINITI QX60, державний номерний знак НОМЕР_2 , який був припаркований, чим порушила п. 13.1 Правил дорожнього руху України. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_1 є власником автомобіля INFINITI QX60, державний номерний знак НОМЕР_2 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 .

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля TOYOTA CAMRY, державний номерний знак НОМЕР_1 , на час настання дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай» згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 202370125, ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну - 130 000 грн, розмір франшизи 1 000 грн.

Згідно з висновком експерта ОСОБА_3 № 102-21 експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу INFINITI QX60, реєстраційний номер НОМЕР_2 , складеним 21 травня 2021 року, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля INFINITI QX60, реєстраційний номер НОМЕР_2 , пошкодженого внаслідок ДТП, яка відбулася 04.05.2021, визначається рівною 47 966,23 грн. У дослідницькій частині висновку експерта зазначено, що вартість відновлювального ремонту указаного транспортного засобу становить 80 974,78 грн.

Відмовляючи у задоволені позову в частині стягнення з ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» матеріальних збитків у розмірі 46 966,23 грн.,суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено порушення страховиком її прав та наявності підстав для задоволення позову до ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ».

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у позовній заяві ОСОБА_1 , крім іншого просила стягнути з ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» матеріальні збитки, спричинені внаслідок ДТП у розмірі 46 966,23 грн., з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та за вирахуванням франшизи.

Згідно з частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Конституцією України, ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них.

Спеціальним законом, який регулює порядок та умови здійснення страхового відшкодування при настанні страхового випадку за договорам (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та (або) майну потерпілих унаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Таким чином Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальників - заподіювача шкоди.

При цьому, відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі Закон) власники наземних транспортних засобів зобов`язані застрахувати свою цивільно-правову відповідальність з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до ст. 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (п.22.1 ст.22 Закону).

Згідно зі ст. 28 Закону шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, із пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Згідно зі ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком.

Аналогічну норму містить частина перша статті 990 ЦК України.

У пункті 33.1.4 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Згідно з п. 35.1, 35.2 статті 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. У цій заяві має міститися: а) найменування страховика, якому подається заява, або МТСБУ; б) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) заявника, його місце проживання (фактичне та місце реєстрації) або місцезнаходження; в) зміст майнової вимоги заявника щодо відшкодування заподіяної шкоди та відомості (за наявності), що її підтверджують; г) інформація про вже здійснені взаєморозрахунки осіб, відповідальність яких застрахована, або інших осіб, відповідальних за заподіяну шкоду, та потерпілих; ґ) підпис заявника та дата подання заяви. До заяви додаються: а) паспорт громадянина, а в разі його відсутності інший документ, яким відповідно до законодавства України може посвідчуватися особа заявника, якщо заявником є фізична особа; б) документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником; в) довідка про присвоєння одержувачу коштів ідентифікаційного номера платника податку (за умови його присвоєння), якщо заявником є фізична особа; г) документ, що підтверджує право власності на пошкоджене майно на день скоєння дорожньо-транспортної пригоди, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, заподіяної майну; ґ) свідоцтво про смерть потерпілого - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди, пов`язаної із смертю потерпілого; д) документи, що підтверджують витрати на поховання потерпілого, - у разі вимоги заявника про відшкодування витрат на поховання потерпілого; е) документи, що підтверджують перебування на утриманні потерпілого, його доходи за попередній (до настання дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік, розміри пенсій, надані утриманцям внаслідок втрати годувальника, - у разі вимоги заявника про відшкодування шкоди у зв`язку із смертю годувальника; є) відомості про банківські реквізити заявника (за наявності). Документи, зазначені у підпунктах «а»-«ґ» цього пункту, надаються для огляду та зняття копії або в копіях, засвідчених заявником. Страховик та МТСБУ мають право вимагати для огляду оригінали зазначених документів. Решта документів надаються в оригіналі або належним чином оформленій копії. Належно оформленою копією документа є копія, посвідчена органом, установою чи організацією, що його видала, або нотаріально посвідчена або посвідчена особою, якій подається заява про страхове відшкодування.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Відповідно до пункту 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є преклюзивним (присічним) і поновленню не підлягає.

У системному зв`язку зі ст. 36 зазначеного Закону вимоги пп.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону №1961-IV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

Попереднє звернення потерпілого у випадках, передбачених законом, до МТСБУ із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку, визначеному статтею 35 Закону № 1961-IV, загалом не є обов`язковим та не виключає право особи звернутися безпосередньо до суду із позовом про стягнення відповідного страхового відшкодування.

Судом вірно зазначено, що позивач не обґрунтовувала та не надала доказів її звернення до страховика із заявою про страхове відшкодування у порядку та у строки, визначені Законом № 1961-IV.

Також судом вірно встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» з пропуском встановленого законом річного строку з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, визначеного п. 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV, оскільки позов був поданий 04.03.2024 року, що підтверджується відміткою на поштовому конверті, а дорожньо-транспортна пригода сталася 04.05.2021 року.

З урахуванням того, що позивачем не доведено порушення страховиком її прав, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову до ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» про стягнення матеріальних збитків у розмірі 46 966,23 грн.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 та стягуючи з ОСОБА_2 3 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок ДТП, суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом зазначено, що звертаючись до суду з позовом позивач посилалася на те, що нею моральна шкода оцінена у розмірі 50 000 грн., яка полягає у негативному впливі на її психологічне здоров`я, оскільки внаслідок ДТП порушено її нормальні життєві зв`язки, що вимагає додаткових матеріальних витрат, порушено її ритм життя. Протягом тривалого часу вона не має можливості користуватися автомобілем, а оскільки її робота пов`язана з постійним пересуванням по місту та області, це негативно впливає на її працездатність, внаслідок чого було завдано шкоди її репутації як добросовісного працівника. Зазначала, що вона доклала чималих зусиль для придбання автомобіля, багато років накопичувала кошти для його придбання, підтримувала його у відмінному стані, тому для неї факт пошкодження її транспортного засобу є дуже болючим. На даний час вона не може відремонтувати автомобіль у зв`язку з браком коштів, а такий його стан кожного дня спричиняє їй душевного болю та нагадує про події дня, коли сталася ДТП. Унаслідок пошкодження майна та самого факту ДТП у неї виникла роздратованість, постійні переживання та турботи, пов`язані із пошкодженням автомобіля. Крім того, позивача обурює поведінка відповідача ОСОБА_2 , до якої вона звернулася для мирного вирішення спору, однак остання зухвало її направила до суду, не вказуючи про причини неможливості мирного врегулювання конфлікту що додатково негативно впливає на її психічний стан і викликає постійну тривогу та хвилювання у вирішенні спору.

Судом вірно встановлено, що з вини відповідача ОСОБА_2 пошкоджено транспортний засіб позивача, а отже, очевидним є те, що вона зазнала негативних переживань та емоцій від пошкодження свого майна та внаслідок протиправних дій винуватця ДТП.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

При визначенні розміру спричиненої моральної шкоди судом враховані обґрунтування позовних вимог в цій частині та заперечення відповідача ОСОБА_2 .

З матеріалів справи вбачається, що за обставинами ДТП, ОСОБА_2 здійснила наїзд на припаркований автомобіль позивача, остання в салоні автомобіля в цей час не перебувала.

Судом обґрунтовано не були взяті до уваги посилання позивача, яка звернулася до суду з позовом 04.03.2024 року про те, що вона протягом тривалого часу вона не має можливості користуватися автомобілем, оскільки вказані посилання спростовані відомостями із Сервісу перевірки адміністративних правопорушень у галузі безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі, відповідно до яких 27.11.2021 року, 03.11.2021 року, тобто до подання позову, та у подальшому на власника автомобіля INFINITI QX60, державний номерний знак НОМЕР_2 були складені постанови про адміністративні правопорушення за перевищення встановлених обмежень швидкості руху, що свідчить про те, що щонайменше станом на 27.11.2021 року позивач мала можливість користуватися автомобілем.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції враховуючи характер, тривалість, обсяг та зміст душевних страждань позивача внаслідок пошкодження її майна, виходячи із засад розумності, співмірності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір спричиненої моральної шкоди слід визначити у сумі 3 000 грн., оскільки такий розмір відшкодування моральної шкоди є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи.

На підставі вищевикладеного, суд встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, оцінивши докази у справі, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному їх дослідженні, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову в частині стягнення з ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» матеріальних збитків у розмірі 46 966,23 грн. та про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Висновки суду відповідають вимогам закону, на які посилався суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.

При цьому, суд першої інстанції при застосуванні норм права до вказаних правовідносин вірно врахував висновки щодо застосування норм матеріального права, викладених у постановах Верховного Суду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мельниченко М.С. про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у стягненні страхового відшкодування, оскільки річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування не є преклюзивним і сплив цього строку не припиняє права позивача на страхове відшкодування, та беручи до уваги відсутність відмови ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» у виплаті страхового відшкодування у зв`язку з пропуском вказаного строку, застосування судом положень підпункту 37.1.4 пункту 37.1 ст. 37 Закону з власної ініціативи та відмова у стягненні страхового відшкодування з ТзДВ «СК «Ю.ЕС.АЙ» є необґрунтованою, колегія суддів залишає без задоволення, оскільки позивач не надала до суду доказів її звернення до страховика із заявою про страхове відшкодування, а позов подала з пропуском строку, передбаченим вимогами закону.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач, як потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Доводи про те, що судом необґрунтовано зменшена сума моральної шкоди, оскільки заявлена потерпілою сума моральної шкоди у розмірі 50 000 грн. є достатньо обґрунтованою та співмірною з характером та обсягом заподіяних позивачу моральних та фізичних страждань, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки заявлений позивачем розмір моральної шкоди у сумі 50000 грн. є недоведеним.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу на наступне.

При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, а тому принцип еквівалентного відшкодування, що властивий цивільному праву, при відшкодуванні моральної шкоди неможливий, оскільки вона не має вартісного еквівалента.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.09.2018 року у справі №686/23731/15-ц зазначила, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.12.2020 року у справі 752/17832/14-ц зазначила, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Суд також акцентує увагу на тому, що відшкодування моральної шкоди має виключно компенсаційний, а не каральний, обтяжуючий або запобіжний характер стягнення моральної шкоди, а також не може бути способом збагачення сторони.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянтів із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Крім того, зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.

Інші доводи апеляційної скарги також не є суттєвими, та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції надано не було.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянуті судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.

Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Згідно ч. 5 статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі є дата складення повного судового рішення 26 грудня 2025 року.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мельниченко Микола Сергійович залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 26 грудня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда