Справа № 163/630/25 Головуючий у 1 інстанції: Павлусь О. С.
Провадження № 22-ц/802/1417/25 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

секретар судового засідання Русинчук М. М.,

з участю позивача ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ),

перекладача Грик А. Ф.,

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

представника третьої особи Ряпич Н. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) до ОСОБА_5 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Вишнівської сільської ради Ковельського району Волинської області, про визначення порядку участі батька у вихованні дитини та усунення цих перешкод, за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), поданою від його імені представником ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_5 , поданою від її імені представником ОСОБА_4 , на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 15 жовтня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_6 ( ОСОБА_2 ) громадянин Французької Республіки звернувся до суду із зазначеним позовом, який обгрунтовує тим, що він є батьком дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яку народила відповідачка, з якою він у зареєстрованому шлюбі не перебував і не перебуває.

Після народження дочка була зареєстрована та проживає разом з відповідачкою по місцю проживання батьків останньої у с. Хворостів Любомльського району Волинської області.

Він з 2009 року постійно проживає і працює у Республіці Польща за адресою: АДРЕСА_1 .

Спочатку відносини з відповідачкою були цивілізованими, вона не забороняла йому зустрічатися з дочкою за місцем її проживання, також відвідувала його з дочкою у Польщі, проживаючи у нього.

За згодою відповідачки дочка була зареєстрована громадянкою Франції у посольстві Французької Республіки у м. Варшава.

Проте з 2019 року відносини з відповідачкою погіршилися.

Відповідачка почала проявляти до нього неприязнь через відмову зареєструвати із нею шлюб та повідомила, що разом з дочкою поїде на постійне місце проживання до Німеччини, де мешкала із громадянином цієї держави ОСОБА_8 .

27.09.2019 відповідачка без його дозволу вивезла дочку до Німеччини. На території цієї держави ним була ініційована судова процедура, внаслідок якої було підтверджено незаконність перевезення дитини та відповідачку зобов`язано повернутися разом з дочкою в Україну і в подальшому до завершення судового провадження в`їжджати з дитиною до Німеччини лише за його письмовою згодою.

Після цього відповідачка відмовилася надавати йому можливість спілкуватися з дитиною та приймати участь у її вихованні, що призвело до ініціювання судових спорів обома сторонами, які залишені судом без розгляду, оскільки в кінці 2020 року їх відносини налагодилися.

За письмовою згодою відповідачки дитина спочатку на протязі тижня, а потім місяця, проживала разом з ним у Польщі.

Після повномасштабного вторгнення 24.02.2022 росії в Україну відповідачка надала згоду на постійне проживання дочки разом з ним у Польщі. Дочка у м. Варшава відвідувала школу, отримувала стипендію, успішно навчалася, а відповідачка відвідувала її.

Але 17.07.2023 відповідачка викрала дочку з території Польщі і перевезла в Україну, після чого на його дзвінки не відповідає і не дає можливості бачитися з дочкою та приймати участь у її вихованні, чим порушує як права дитини, так і його права як батька.

Неодноразові спроби вирішити дане питання мирним шляхом були безуспішними.

Ураховуючи наведене, просив ухвалити рішення, яким визначити порядок його участі у вихованні малолітньої дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у такий спосіб:

- встановити йому спілкування з дочкою в тому разі, якщо батьками не погоджено разом тимчасовий виїзд дитини за межі місця проживання, наступні періоди:

а/ перший та третій тиждень кожного місяця з 09 години 30 хвилин суботи до 19 години 30 хвилин наступного дня неділі, протягом яких дитина має перебувати за місцем перебування батька на території України,

б/ половину терміну під час перебування дитини на шкільних канікулах, якщо батьками не погоджено тимчасовий виїзд за межі її місця проживання, протягом якого дитина також має перебувати за місцем перебування батька на території України;

- зобов`язати відповідачку не чинити йому перешкод у спілкуванні з дитиною, у тому числі зобов`язати відповідачку не перешкоджати його спілкуванню з дочкою засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку;

- зобов`язати відповідачку узгоджувати із ним виїзд дочки, а також його тривалість та місце призначення за межі України не пізніше ніж за місяць до запланованої дати виїзду, а за межі місця її проживання ( АДРЕСА_2 ) не пізніше ніж за десять днів до дати виїзду на адресу його проживання ( АДРЕСА_3 ).

- стягнути витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 15 жовтня 2025 року позов задоволено частково.

Встановлено Лєру Гілдасу ( ОСОБА_2 ) порядок його участі у вихованні та спілкуванні із дочкою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме:

- систематичні побачення та спілкування з дочкою першого та третього тижня кожного місяця у суботу та неділю з 10 год 00 хв до 19 год 00 хв, які проводити у присутності матері ОСОБА_5 за її місцем проживання на АДРЕСА_2 або в іншому узгодженому з нею місці;

- необмежене спілкування з дочкою засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку у зручний для дитини час, що не передбачає безпосереднього фізичного спілкування.

Зобов`язано ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_9 ( ОСОБА_2 ) у побаченнях та спілкуванні із дочкою ОСОБА_7 .

У решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) 1 211,20 грн судового збору.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_6 ( ОСОБА_2 ) в особі представника ОСОБА_3 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, недоведеність обставин, які суд визнав встановленими, просить скасувати це рішення в частині того, що позивачу визначено систематичні побачення та спілкування з дочкою першого та третього тижня кожного місяця у суботу та неділю з 10 год 00 хв до 19 год 00 хв лише у присутності матері ОСОБА_5 за її місцем проживання на АДРЕСА_2 або в іншому узгодженому з нею місці, а також в частині відмови у позові, та просить ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов, згідно заявлених вимог.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги рекомендації лікаря-психолога. Такий висновок ґрунтується виключно на поясненнях матері, лікар особисто не спілкувався з батьком дитини, в його розпорядженні не було матеріалів справи. Висновок містить загальні висновки про зв`язок матері з дитиною такого віку без врахування обставин справи, а тому не містить інформації щодо предмета доказування і не може бути належним доказом у цій справі.

Суд безпідставно не прийняв до уваги заперечення позивача щодо негативного впливу на психіку дочки. В судовому засіданні він надавав докази того, що дитина бажає спілкуватися з батьком (фото та відео, зроблені під час тривалого спільного проживання дитини з батьком, святкування дня народження дитини у бабусі у Франції), однак суд безпідставно відмовив у прийнятті таких доказів та їх огляді. Вважає, що суд неповно з`ясував стосунки між батьком і дочкою.

Зустрічі з дитиною за місцем проживання батьків відповідачки унеможливлюють здійснення таких зустрічей, оскільки фактично батьки відповідачки будуть вирішувати, чи може позивач зайти до їхнього житла. Вказівка «в іншому узгодженому місці» є розмитим поняттям.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_5 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги про спілкування батька з дочкою засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку кожну суботу місяця з 12 до 13 години.

Зазначає, що батько дитини прибував в Україну епізодично на декілька днів, його участь у житті дитини була нерегулярною і базувалася на короткострокових приїздах. Усе спілкування батька з дитиною ґрунтувалося на фоні постійних конфліктів з матір`ю дитини.

Вперше дитина була вивезена до Польщі для тимчасового перебування з батьком у період з 19.12.2020 по 25.01.2021, однак дівчинка перебувала у занедбаному стані, часто була голодною і переважно перебувала у квартирі. Натомість вона ніколи не чинила перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною.

Тривожними інцидентами стали випадки неодноразового проникнення позивача до дитячого садочку, під час одного із яких позивач намагався викрасти дитину та в присутності дитини завдав їй тілесних ушкоджень. Позивач не лише грубо порушив громадський порядок, але й права дитини, що свідчить про суспільну небезпечність його дій.

Після таких інцидентів вона була вимушена звернутися до фахівця з метою отримання професійної психологічної оцінки стану дитини, за результатами якої їй було надано відповідний висновок.

Зауважила, що позивач у судовому засіданні суду першої інстанції поводив себе агресивно, погрожував їй та дитині фізичною розправою, сказав, що зробить усе, аби дитина не проживала з матір`ю, навіть якщо для цього доведеться вдатися до насильства. Крім того, в судовому засіданні погрожував, що покінчить із життям.

Вважає, що позивач становить реальну загрозу життю, психічному здоров`ю та безпеці малолітньої дитини. Зазначила, що також подала до суду позовну заяву про позбавлення батька дитини батьківських прав.

Суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги психологічний висновок та не оцінив висновок органу опіки та піклування, відступивши від нього без жодного мотивування.

Відзиви на апеляційні скарги не надходили.

У судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу позивача підтримали із наведених у ній підстав і просять її задовольнити. Апеляційну скаргу відповідачки заперечили та просять залишити її без задоволення.

Представник відповідачки та представник третьої особи апеляційну скаргу відповідачки підтримали із наведених у ній підстав і просять її задовольнити. Апеляційну скаргу позивача заперечили і просять залишити її без задоволення.

Будучи належним чином повідомлена про день та годину розгляду справи, відповідачка у судове засідання не з`явилася і її неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу відповідачки необхідно залишити без задоволення, апеляційну скаргу позивача необхідно задовольнити частково, а рішення суду скасувати з таких підстав.

Згідно зі статями 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).

У ст. 51 Конституції України, ч. ч. 2, 3 ст. 5 Сімейного кодексу (далі СК) України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У пунктах 1, 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до п. п. 1-3 ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з п. 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини).

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 в справі «Мамчур проти України», рішення ЄСПЛ від 11.07.2017 в справі «М. С. проти України»).

У рішенні від 07.12.2006 в справі «Хант проти України» ЄСПЛ зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ від 07.08.1996 в справі «Johansen v. Norway»).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону).

У ст. 15 Закону зазначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

У ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У ч. ч. 1, 2 ст. 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами .

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29.05.2019 в справі № 357/17852/15-ц виснувала, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитись на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.

Вирішуючи питання про встановлення способу участі у вихованні для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи (постанови Верховного Суду від 07 серпня 2024 року в справі № 742/3278/23, від 08 травня 2024 року в справі № 638/1269/23 та інші).

У справах зі спорів щодо участі батьків у вихованні та спілкуванні з дитиною узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність спору з цього приводу є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім (фактичним) подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

У більшості випадків потреба втручання держави шляхом вирішення судами спорів між батьками щодо їх участі у вихованні дітей обумовлена поведінкою самих батьків, та їх небажанням винайти порозуміння між собою в позасудовому порядку в найкращих інтересах своїх дітей.

Вирішуючи питання про встановлення способу участі у вихованні для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи. Правосуддя у справах про піклування про дитину завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунки між батьками, отже, остаточність судового рішення у цій категорії справ є завжди тимчасовою і часто нетривалою. Правосуддя не в змозі регулювати та встановлювати сталі людські стосунки (постанова Верховного Суду від 13.06.2024 в справі № 675/1124/22).

Під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності. Сам факт емоційно напружених відносин між колишнім (фактичним) подружжям та особисті конфлікти між сторонами не повинні порушувати інтереси дитини та її право на спілкування з кожним із батьків (постанова Верховного Суду у постанові від 31.03.2021 в справі № 562/1686/18).

Судом встановлено, що сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували і не перебувають та являються батьками дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Дитина зареєстрована та проживає разом з відповідачкою по місцю проживання батьків останньої у с. Хворостів Любомльського району Волинської області.

Позивач постійно проживає у Республіці Польща за адресою: АДРЕСА_1 .

Дитина є громадянкою України, а також за згодою матері була зареєстрована громадянкою Франції у посольстві Французької Республіки у м. Варшава.

Після народження дитини між сторонами періодично виникали спори з приводу урегулювання можливості батькові приймати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Після повномасштабного вторгнення 24.02.2022 росії в Україну відповідачка надала згоду на постійне проживання дочки разом з позивачем у Польщі, де дитина відвідувала школу, батько займався її розвитком, а відповідачка відвідувала її.

Дитина проживала з батьком до 17.07.2023.

Після липня 2023 року між сторонами загострилися відносини з приводу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Фактично між сторонами існують сталі неприязні відносини, які унеможливили вирішення спірного питання мирним шляхом.

Зазначене призвело до необхідності звернення позивача для вирішення питання щодо прийняття участі у житті дочки до органу опіки і піклування та до суду.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заперечуючи позов, відповідачка до відзиву на позовну заяву, серед інших документів, приєднала підписане директором Хворостівського закладу дошкільної освіти повідомлення Службі у справах дітей Вишнівської сільської ради № 6 від 15.03.2024, у якому зазначено про події, які мали місце у закладі дошкільної освіти 09.02.2024 та 13.03.2024, а також письмовий опис діагностичних методик та психологічних консультацій, підписаний психологом ОСОБА_10 04.03.2025 за № 195.

Апеляційний суд доходить висновку, що зазначені документи не можуть вважатися належними, допустимими і достовірними доказами, оскільки, зазначена у них інформація щодо порушення батьком прав та інтересів саме дитини не перевірена судом першої інстанції шляхом опитування осіб, які були свідками зазначених обставин, у судовому засіданні.

Відповідних клопотань стороною відповідача не заявлено і в суді апеляційної інстанції.

Щодо письмового опису діагностичних методик та психологічних консультацій, підписаного психологом ОСОБА_10 04.03.2025 за № 195, то апеляційний суд звертає увагу, що його виконано на бланку Комунального некомерційного підприємства «Любомльське територіальне медичне об`єднання» Любомльської міської ради без зазначення, кому ж саме його адресовано.

Крім того, у ньому описано, що спілкування з дитиною відбувалося у присутності матері, про страх та розгубленість дитини при згадці про батька, що він може її забрати від мами і вивезти до Польщі, як це зробив раніше. Зі слів дівчинки, коли вона була в Польщі, батько не давав їй бачитися з мамою, коли вона цього хотіла, забороняв розмовляти з мамою наодинці по телефону, коли мама до них приїжджала, то не дозволяв їм залишатися удвох в кімнати чи самостійно з мамою виходити на прогулянки.

Апеляційний суд доходить висновку, що сумнівно дитина майже через 2-3 роки могла запам`ятати такі подробиці, які мали місце коли їй було лише 5-6 років.

Разом із тим, сторона відповідача не клопотала про виклик і опитування психолога у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.

Дитина постійно з липня 2023 року проживає із відповідачкою, на яку покладено обов`язок виховувати дитину у любові до свого батька, незалежно від особистих взаємовідносин з ним.

У спірних правовідносинах не встановлено та відповідачем не доведено, що позивач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із ним сімейних відносин не відповідає інтересам спільної дочки сторін.

Питання щодо належного спілкування батька з дитиною могло бути вирішеним за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання дитини з батьком.

Апеляційний суд доходить висновку, що відповідачка ізолювала позивача від можливості належним чином виконувати свої батьківські обов`язки відносно дитини щодо її належного виховання та належного із дитиною спілкування, у зв`язку із чим позов необхідно частково задовольнити.

При цьому позивач зобов`язаний повідомляти матері не пізніше, ніж за одну добу до дати зустрічі з дитиною місце його з дитиною перебування на території України, а також, обираючи години для спілкування з дочкою засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, ураховувати режим дня дитини.

Разом із тим, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача зобов`язати відповідачку узгоджувати із ним виїзд дочки, а також його тривалість та місце призначення за межі місця її проживання ( АДРЕСА_2 ) не пізніше ніж за десять днів до дати виїзду на адресу його проживання ( АДРЕСА_3 ), оскільки такі вимоги не є конкретизованими, не передбачені нормами чинного законодавства та перешкоджатимуть повноцінному життю дитини і суперечать правам та інтересам дитини, а відповідно до вимог ч. 4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані поважати дитину.

Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки висновки суду першої інстанції при вирішення цього спору зроблені без належного з`ясування дійсних обставин справи, дослідження та оцінки наданих сторонами доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення.

Вимоги апеляційної скарги відповідачки відхиляються апеляційним судом, оскільки спростовуються вище наведеними обґрунтуваннями.

У зв`язку із задоволенням як позову, так і апеляційної скарги позивача, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 028 грн (1 211,20 + 1 816,80) підлягають відшкодуванню відповідачкою.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), подану від його імені представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_5 , подану від її імені представником ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 15 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визначити Лєру Гілдасу ( ОСОБА_2 ) порядок його участі у вихованні малолітньої дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у такий спосіб:

- встановити йому спілкування з дочкою в тому разі, якщо батьками (ним батьком ОСОБА_11 ( ОСОБА_2 ) і матір`ю ОСОБА_5 ) не погоджено разом тимчасовий виїзд дитини за межі місця проживання, наступні періоди:

а/ перший та третій тиждень кожного місяця з 09 години 30 хвилин суботи до 19 години 30 хвилин наступного дня неділі, протягом яких дитина має перебувати за місцем перебування батька на території України, яке він зобов`язаний повідомити матері не пізніше, ніж за одну добу до дати зустрічі;

б/ половину терміну під час перебування дитини на шкільних канікулах, якщо батьками не погоджено тимчасовий виїзд за межі її місця проживання, протягом якого дитина має перебувати за місцем перебування батька на території України, яке він зобов`язаний повідомити матері не пізніше, ніж за одну добу до дати зустрічі;

- матері забезпечити необмежене спілкування батька з дочкою засобами телефонного, поштового, електронного та іншого зв`язку, з урахуванням режиму дня дитини;

- матері узгоджувати з батьком виїзд дочки, його тривалість та місце призначення за межі України завчасно, з урахуванням необхідності обставин виїзду у кожному конкретному випадку.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн судового збору за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді