Номер провадження: 22-ц/813/7342/25
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Комлевої О.С.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

представника ОМР ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13.08.2025 року, постановлену під головуванням судді Бескровного Я.В., про відмову у забезпеченні позову Одеської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації,

встановив:

08.08.2025 року Одеська міська рада (далі ОМР) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації у розмірі 696 000,00 грн.

Крім того, позивач звернувся із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які наявні у ОСОБА_2 на банківських рахунках в межах суми у розмірі 696 000,00 грн.

Заява була обґрунтована тим, що існують об`єктивні побоювання, що до закінчення розгляду цивільної справи за даним позовом по суті, грошові кошти, які наявні у відповідача на банківських рахунках, можуть зникнути шляхом переказу іншим особам (у тому числі пов`язаним), або зменшитись їх кількість, що ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову про стягнення грошової компенсації (а.с.49-53).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.08.2025 року у задоволенні заяви ОМР про забезпечення позову було відмовлено (а.с.66-69).

В апеляційній скарзі ОМР ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали суду, ухвалення нового судового рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с.70-82).

Вирішуючи питання про слухання справи, у відкритому судовому засіданні, за участю представника ОМР ОСОБА_1 ,у відсутність інших учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про час і місце судового засідання (а.с.122-125), у тому числі ОСОБА_2 , який за зареєстрованим місцем проживання, не перебуває (а.с. 48).

Колегія суддів також зазначає, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція), кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, ЄСПЛ в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п. 1 ст. 6 Конвенції.

Також слід зазначити, що відповідно до ст. 10 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» у період воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також судів, органів прокуратури України, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність. Згідно зі ст. 12-2 вказаного Закону в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені. Згідно зі ст. 26 вказаного Закону правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. На цій території діють суди, створені відповідно до Конституції України. Скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється. Явка сторони до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи в даному випадку відсутні.

На підставі викладеного, а також враховуючи, що дана справа перебуває в провадженні апеляційного суду тривалий час, а також те, що в своїх рішеннях ЄСПЛ наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, колегія суддів вирішила слухати справу за участю представника ОСОБА_3 , у відсутність інших учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні вимог ОМР про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивача не зазначено чіткої інформації про конкретні рахунки, що належать відповідачу, та у яких саме банківських та/або фінансових установах, що не дозволяє визначити на яких саме рахунках знаходяться кошти, на які позивач просить накласти арешт, що узгоджується з висновком Верховного Суду, який міститься у постанові від 25 вересня 2019 року у справі №320/3560/18 (провадження № 61-5051св19) про те, що відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником.

Суд також вказав, що без зазначення конкретних рахунків відповідача, арешт рахунків може зашкодити істотним чином правам та охоронюваним законом інтересів відповідача та не забезпечить збалансованості інтересів сторін.

При цьому суд виходив із того, що не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку, на майно (активи) або грошові кошти неплатоспроможного банку, банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених ст. 77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (крім ліквідації банку за рішенням його власників), а також на майно (активи) або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОМР про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти, які наявні у відповідача ОСОБА_2 на банківських рахунках в межах суми позовних вимог у розмірі 696 000,00 грн., виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31.05.2018 року у справі № 523/6267/18 було задоволено заяву ОСОБА_2 та встановлено факт, що він проживав спільно однією сім`єю із ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з вересня 2012 року по день смерті ОСОБА_4 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

13.07.2018 року на підставі вищевказаного рішення Суворовського районного суду м. Одеси приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О. було видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване в реєстрі за № 728. Того ж дня, а саме 13.07.2018 року, вищевказаним приватним нотаріусом здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .

Однак, не погодившись із вищевказаним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 31.05.2018 року у справі № 523/6267/18, ОМР звернулась до Одеського апеляційного суду із відповідною апеляційною скаргою, в якій просила вищезазначене судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Постановою Одеського апеляційного суду від 31.10.2019 року у справі № 523/6267/18 апеляційну скаргу ОМР було задоволено частково, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 31.05.2018 року у справі № 523/6267/18 скасовано та ухвалено нове рішення, яким заяву ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю було залишено без розгляду (а.с.19-звор. 21).

Проте, ще до цього, а саме: 10.08.2018 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2036, ОСОБА_2 здійснив відчуження цієї квартири на користь ОСОБА_5 .

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.07.2025 року № 437677413, 10.08.2018 року тим же приватним нотаріусом було здійснено державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_5 .

Оскільки відповідно до п. 3 вищезазначеного договору купівлі-продажу квартири її продаж було здійснено за 696 000 грн., які ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_5 до підписання вказаного договору у безготівковій форм, то ОМРП звернулось із даним позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у вказаній сумі.

При цьому слід зазначити, що за позовом ОМР до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О., приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування майна з незаконного володіння, Київським районним судом м. Одеси від 10.11.2021 року, у справі № 947/32772/20, було прийнято рішення, яким позов ОМР було задоволено частково, а саме:

-визнано відумерлою спадщину після смерті ОСОБА_4 , що складається з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнано за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

-визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину за законом від 13.07.2018 року, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О., зареєстроване в реєстрі за № 728;

витребувано з незаконного володіння ОСОБА_5 на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.26-30).

Однак, постановою Одеського апеляційного суду від 18.04.2023 року у справі № 947/32772/20 апеляційну скаргу ОСОБА_5 було задоволено частково, а саме: рішення Київського районного суду м. Одеси від 10.11.2021 року скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з незаконного володіння відмовлено.

При цьому, рішення Київського районного суду м. Одеса від 10.11.2021 року у справі № 947/32772/20, в частині визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.07.2018 року, виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 728, залишено без змін (а.с.30-звор. 35-звор.).

Посилаючись на те, що таким чином, ОСОБА_6 своїми діями позбавив ОМР права власності на об`єкт нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що мав бути визнаним відумерлою спадщиною, та в подальшому безпідставно здійснив відчуження даного об`єкту на користь добросовісного набувача, представник ОМР звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з нього грошової компенсації в сумі 696 000 грн. за відчуження спадкового майна на користь добросовісного набувача особою, яка не є спадкоємцем, та із заявою про забезпечення позову. При цьому представник ОМР ґрунтував свої вимоги на висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 14.12.2022 року у справі № 461/12525/15-ц та висновках Об`єднаної палати Верховного Суду, викладених у постанові від 09.12.2024 року у справі № 754/466/22.

Колегія суддів зазначає, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення (постанова Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі № 6-605цс16).

Вжиття заходів щодо забезпечення позову спрямоване на уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також на можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов, серед іншого, забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії (п. 2); забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання (п. 4).

Відповідно до ч. З ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

При цьому слід зазначити, що відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року за № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову: з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тобто, при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Слід зазначити, що реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному ст. 55, 124 Конституції України, залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову у судовому процесі.

Звертаючись до суду першої інстанції із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, ОМР зазначала, що з урахуванням викладених вище фактичних обставин даної справи, зважаючи на здійснення ОСОБА_2 менш ніж через місяць після отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 відчуження об`єкту нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, існують об`єктивні побоювання, що до закінчення розгляду цивільної справи за даним позовом по суті грошові кошти, які наявні у відповідача на банківських рахунках, можуть зникнути шляхом переказу іншим особам (у тому числі пов`язаним) або може зменшитись їх кількість, що ускладнить або зробить неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Тобто, заявник посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до подальшого порушення прав ОМР та ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду, якщо воно буде прийнято на користь ОМР.

На думку колегії суддів, зазначені доводи представника ОМР, матеріалами справи не спростовані, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за необхідне забезпечити позов ОМР, шляхом накладення арешту на грошові кошти, які наявні у ОСОБА_2 в межах суми 696 000 грн., так як не забезпечення позову в даному випадку може надати йому можливість зробити всі можливі дії, щодо приховування грошових коштів розміщених на його рахунках в банках, з метою ухилення від виконання судового рішення, тобто в даному випадку існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Та обставина, що стороною позивача не зазначено чіткої інформації про конкретні рахунки, що належать відповідачу, та у яких саме банківських та/або фінансових установах вони знаходяться, колегія суддів зазначає наступне.

Так, при зверненні до суду із відповідною заявою про вжиття заходів забезпечення позову, ОМР наголошувала про неможливість надання відповідних доказів з підстав, не залежних від неї, оскільки, в силу приписів чинного законодавства, така інформація є банківською таємницею та може бути витребувана виключно на підставі судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним або стала відомою третім особам при наданні послуг банку або виконанні функцій, визначених законом, а також визначена у цій статті інформація про банк є банківською таємницею. Згідно з п.п. 1-3 ч. 2 ст. 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківською таємницею, зокрема, є: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; інформація про операції, проведені на користь чи за дорученням клієнта, вчинені ним правочини; фінансово-економічний стан клієнтів.

Тобто, інформація про банківські рахунки, відкриті на ім`я ОСОБА_2 , їх реквізити, актуальність та інше - є банківською таємницею.

Зазначені обставини свідчать про те, що ОМР, при зверненні до суду із заявою про забезпечення позову, позбавлена можливості не лише надати докази щодо здійснення ОСОБА_2 дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання, а також і надання інформації щодо банківських рахунків відповідача, актуального стану руху по ним.

Колегія суддів зазначає, що інформація про банківські рахунки, відкриті на ім`я ОСОБА_2 , їх реквізити, актуальність тощо, буде з`ясовуватись органом виконавчої служби, на виконання до якого надійде відповідний судовий документ про забезпечення позову.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне вказати, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.09.2020 року у справі № 753/22860/17 зазначила, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обгрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Крім того, у постанові від 06.08.2025 року у справі № 759/22148/24 Верховний Суд дійшов наступного висновку: «Встановивши, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувавши обсяг позовних вимог, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обраний позивачкою вид забезпечення позову у вигляді накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, а також грошові кошти відповідачів може забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову та правильно виснував про наявність правових підстави для забезпечення позову в обраний позивачкою спосіб, оскільки такий захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її повністю спростовують, так як ухвалу прийнято не у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід скасувати і прийняти постанову, якою заяву ОМР задовольнити та накласти арешт на грошові кошти, які наявні у ОСОБА_2 на банківських рахунках в розмірі суми, в межах якої подано позовну заяву, а саме 696 000,00 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2025 року про відмову в забезпеченні позову скасувати і прийняти постанову, якою заяву Одеської міської ради задовольнити та накласти арешт на грошові кошти, які наявні у ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на банківських рахунках в межах суми, в межах якої подано позовну заяву, а саме 696 000,00 грн. (шістсот дев`яносто шість тисяч гривень 00 копійок).

Повне судове рішення складено 26.12.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

О.С. Комлева