Провадження № 22-ц/824/3334/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2025 м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Борисової О.В., Голуб С.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

12 грудня 2023 року позивач звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з вказаним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

15 січня 2024 року ухвалою суду провадження у справі в частині позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості - закрито.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до будинку АДРЕСА_1 , у тому числі до квартири АДРЕСА_2 , здійснюється ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» на законних підставах. Відповідачі зареєстровані та проживають у зазначеній квартирі, фактично користуються вказаними комунальними послугами та є належними споживачами. Послуги надавалися у встановленому порядку, а відсутність індивідуально укладеного письмового договору не звільняє споживачів від обов`язку їх оплати.

Водночас відповідачі протягом тривалого часу не виконували обов`язок зі своєчасної та повної оплати спожитих послуг: за послуги централізованого опалення - з жовтня 2017 року, за послуги з постачання гарячої води - з листопада 2016 року. Унаслідок такого прострочення станом на 01.11.2023 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 55 937,22 грн, а також нараховані інфляційні втрати у сумі 4 171,79 грн та три відсотки річних у розмірі 926,23 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив суд, з урахуванням поданого ним 09 січня 2024 року клопотання про зміну учасників по даній справі шляхом виключення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , з числа відповідачів: стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» заборгованість за отримані послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії та за послугу постачання гарячої води у розмірі 55 937,22 грн, інфляційну складову боргу у розмірі 4 171,79 грн та 3% річних у розмірі 926,23 грн, судовий збір за подання позовної заяви до суду у розмірі 2 684,00 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 11 жовтня 2024 року відповідач ОСОБА_1 направила апеляційну скаргу, у якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що позивач при зверненні до суду з позовом правильно визначив коло відповідачів, а саме: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які, на переконання апелянта, є належними відповідачами у даному спорі про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Апелянт посилається на те, що зазначені особи, а також ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 , у період виникнення заборгованості були зареєстровані у відповідному житловому приміщенні, фактично в ньому проживали та користувалися житлово-комунальними послугами, що надавалися позивачем. При цьому апелянт вказує, що суд першої інстанції не з`ясував та належним чином не дослідив обставини щодо проживання у спірній квартирі інших осіб, зокрема ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , за адресою якої було нараховано заборгованість. Основні доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди апелянта з ухвалою суду першої інстанції від 15 січня 2024 року, якою з числа учасників справи було виключено відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Таке процесуальне рішення апелянт вважає безпідставним, передчасним та необґрунтованим, прийнятим без всебічного та повного з`ясування обставин справи.

Крім того, відповідач зазначає про необхідність застосування у даній справі строку позовної давності, оскільки заборгованість за житлово-комунальні послуги виникла у листопаді 2016 року, тоді як позовну заяву подано до суду лише 01 грудня 2023 року. З урахуванням положень цивільного законодавства, на думку відповідача, строк позовної давності сплив у листопаді 2019 року, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд змінити оскаржуване рішення, яким стягнути заборгованість. Котра виникла з жовтня 2017 року за отримані послуги з центрального опалення/постачання теплової енергії та з 31 березня 2016 року за отримані послуги гарячого водопостачання по 01 листопада 2023 року, солідарно з усіх співмешканців, які проживали в квартирі АДРЕСА_3 , в період виникнення заборгованості, а саме ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_3 .

04 лютого 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.

Станом на день розгляду справи відзивів на апеляційну скаргу від інших учасників справи до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно положень ч. 2 ст. 369 ЦПК апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з положеннями ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в буд. АДРЕСА_1 , у тому числі до кв. АДРЕСА_2 , здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція» на підставі ліцензії № 198 від 01 червня 2012 року.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі були зареєстровані у спірний період в кв. АДРЕСА_3 , відтак вони були споживачами послуг в період виникнення боргу з центрального опалення та постачання гарячої води за послуги, що здійснюються ТОВ «Євро-реконструкція» за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідачі не своєчасно вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення, а також не вносили плату за послуги з гарячого водопостачання в результаті чого утворилась заборгованість, що станом на 01 листопада 2023 року становить - 55 937,22 грн.

Ч. ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні хододною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезенням побутових відходів у порядку встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV (редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст. ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Ст. ст. 7, 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 9 вказаного Закону споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до ст. ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. У разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як встановлено, з матеріалів справи ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 січня 2024 року провадження у справі в частині позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, закрито.

Закриття провадження відносно зазначених відповідачів було ініційовано позивачем та подано ним 09 січня 2024 року відповідне клопотання (а.с. 67-70).

Частиною другою статті 48 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») визначено, що позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За приписами статті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

Неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №200/8461/15-ц).

З урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що в ході судового розгляду справи судом першої інстанції позивачем самостійно уточнювалося коло осіб, яких стосуються її позовні вимоги про стягнення заборгованості та самостійно визначено коло відповідачів, чому була надана правова оцінка судом першої інстанції.

Апеляційним судом встановлено, що у спірній квартирі в період нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги були зареєстровані й інші особи, окрім відповідачів, зазначених у позовній заяві.

Разом з тим, визначення кола відповідачів у справі є процесуальною прерогативою позивача.

При цьому позивач заявив вимогу про солідарне стягнення заборгованості, що має істотне значення для вирішення спору. Солідарний характер вимоги означає, що кількість відповідачів, до яких пред`явлено позов, не впливає на обсяг права кредитора на стягнення заборгованості. У разі виконання солідарного обов`язку одним із боржників такий боржник не позбавлений права в подальшому звернутися з регресною вимогою до інших осіб, які, на його думку, повинні нести солідарну відповідальність за спірне зобов`язання, з метою відшкодування відповідної частини сплаченого.

Відповідно до частини першої статті 541 Цивільного кодексу України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, установлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 543 Цивільного кодексу України (помилково вказувалась стаття 453) у разі солідарного обов`язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Відповідно до частини першої статті 554 Цивільного кодексу України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Пред`явлення вимоги до одного із солідарних боржників не позбавляє кредитора права у разі її невиконання звернутися з вимогою до іншого солідарного боржника.

Разом з тим апеляційний суд враховує, що правові висновки, сформульовані у судовій практиці щодо солідарної відповідальності боржника та поручителя, здебільшого виникли у справах з кредитних правовідносин. Однак правова природа солідарного обов`язку є універсальною та застосовується незалежно від виду зобов`язання, у тому числі у справах про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, якщо таке стягнення заявлено солідарно.

Сутність солідарного обов`язку полягає в тому, що кредитор вправі вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі від будь-кого із солідарних боржників, а виконання зобов`язання одним із них припиняє обов`язок інших перед кредитором. При цьому солідарні боржники наділені правом заявляти заперечення проти вимог кредитора у повному обсязі як щодо себе, так і щодо інших солідарних боржників.

У справах про солідарне стягнення заборгованості до співвідповідачів пред`являється єдина позовна вимога, яка ґрунтується на спільних підставах виникнення зобов`язання. Відтак заперечення проти такого позову не можуть бути розмежовані залежно від особи боржника, а мають спиратися на загальні для всіх співвідповідачів обставини.

Боржник, який виконає солідарний обов`язок у повному обсязі, не позбавлений права звернутися з вимогою до інших солідарних боржників про відшкодування (стягнення) з них відповідної частини сплаченої заборгованості у порядку регресу.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги щодо необхідності стягнення заборгованості з інших осіб як відповідачів не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не є підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини виникли з приводу несплати відповідачами наданих позивачем послуг: з централізованого опалення - з жовтня 2017 року по жовтень 2023 року включно; з постачання гарячої води - з листопада 2016 року по жовтень 2023 року включно.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи солідарно з відповідачів на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення, а також втрати від інфляції внаслідок несвоєчасного розрахунку та 3% річних, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів погоджується в повній мірі з висновком суду щодо стягнення заборгованості з відповідачів за надані послуги з централізованого опалення та послуги з постачання гарячої води саме з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за відповідний період.

Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Як вже встановлено судом ТОВ «Євро-Реконструкція» здійснює постачання теплової енергії та гарячого водопостачання до вказаного багатоквартирного житлового будинку.

Доказів того, що у зазначений період послуги, що надає позивач, апелянтом не споживались, надано не було. Із заявою про те, що відповідач не проживає за вказаною адресою, він до ТОВ «Євро-Реконструкція» не звертався.

З матеріалів справи вбачається, що апелянт зареєстрований у зазначеній вище квартирі, а тому є споживачем наданих позивачем послуг у вказаній квартирі (а.с.16).

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 02 вересня 2019 року у справі № 335/479/17, провадження № 61-22435св18.

На підтвердження обставин непроживання відповідача ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_3 , у період виникнення заборгованості, апелянтом надано копію паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_1 , виданого 29 січня 2018 року, який містить відмітки про неодноразові перетини державного кордону України.

Разом із тим апеляційний суд зазначає, що більшість сторінок наданої копії закордонного паспорта є нечитабельною. Однак визначальним є те, що сама по собі наявність у особи паспорта громадянина України для виїзду за кордон та відміток про перетин державного кордону не є належним і достатнім доказом її постійного проживання за межами України чи непроживання за певною адресою на території України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07 травня 2014 року № 152 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон», громадянин України має право одночасно володіти двома чинними паспортами для виїзду за кордон, а також визначено вичерпний перелік підстав для анулювання попереднього паспорта (закінчення строку дії, зміна персональних даних тощо).

Таким чином, надання копії лише одного закордонного паспорта не виключає можливості наявності в особи іншого чинного паспорта, який може містити відомості про подальше повернення на територію України.

Крім того, належним доказом факту перетину державного кордону України та перебування особи за її межами є офіційна інформація Державної прикордонної служби України, яка апелянтом суду не надана.

Водночас матеріалами справи підтверджується факт реєстрації ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_3 , починаючи з 30 липня 1993 року. Доказів зняття її з реєстрації місця проживання або реєстрації за іншою адресою суду не надано, а відповідні обставини належними та допустимими доказами не підтверджені.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що апелянт не є споживачем наданих позивачем послуг, оскільки не проживає за адресою надання послуг, колегія суддів відхиляє, оскільки особи, які зареєстровані за вказаною адресою зберігають за собою право проживання у житловому приміщенні, а відтак останні зобов`язані сплачувати за надані їм послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, розрахунок 3% річних проводиться за формулою: RPS=S*Q*V/D/100, де S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочки, V -3%, D - кількість днів у році, 100 - 100%.

Отже, з відповідачів на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» підлягають стягненню 3% річних в розмірі 926,23 грн за період нарахування заборгованості.

Розрахунок інфляційних втрат обчислюється за такою формулою: IV=(S*I / 100 - S) *Q/DM, де S - сума заборгованості, I - індекс інфляції, Q - кількість днів прострочки, DM - кількість днів у місяці, 100 - 100%.

Отже, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 4 171,79 грн за період нарахування відповідної заборгованості.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції і в цій частині є вірним.

Щодо заяви апелянта про застосування строку позовної давності апеляційний суд звертає увагу на наступне:

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України №392 від 20.05.2020 "Про всановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 на всій території України встановлено карантин.

Законом України від 30.03.2020 №540-ІХ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічна: гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19 розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України: метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".

Зазначений Закон України від 30.03.2020 №540-ІХ набрав чинності 02.04.2020.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричини коронавірусом SARS-CoV-2" відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенні, території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеку" і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дію якого неодноразово продовжено, зокрема, Законом України Про затвердження Указу Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 06.02.2024 № 3564-ІХ , яким затверджено Указ Президента "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" від 05.02.2024 № 49/2024 та строк дії воєнного стану в Україні продовжується з 05:30 14.02.2024 на 90 діб, тобто до 14 травня 2024 року

За приписами пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану

Таким чином, враховуючи те, що на всій території України запроваджено карантин з 11.03.2020 року до 30.06.2023 року, а під час дії карантину строки, визначені статтею 257 Цивільного кодексу України, продовжуються на строк дії такого карантину, введення на території України воєнного стану з 24 лютого 2024 року, який було неодноразово продовжено та який діє й на час розгляду, а перебіг позовної давності, визначений Цивільним кодексом України, зупиняється на строк дії такого стану, то подання позову 12 грудня 2023 року не виходить за строки позовної давності для вимог про стягнення заборгованості, що виникла за 3 роки до запровадження карантину та зупинення строків позовної давності.

Колегія суддів апеляційного суду вбачає, що частина заявленої до стягнення заборгованості з оплати вартості постачання гарячої води за період з листопада 2016 року виходить за межі трирічного строку до вищезазначеного запровадження карантину.

Водночас апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до положень ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

З представленого до суду розрахунку заборгованості з оплати вартості постачання гарячої води до вищевказаної квартири вбачається, що в період з квітня 2017 року по вересень 2023 року користувачами послуг неодноразово (41 раз) здійснювалася часткова оплата вартості таких послуг. Жодного заперечення чи спростування здійснення вищевказаних оплат до матеріалів справи надано не було. За таких умов у суду відсутні підстави для їх неврахування при вирішенні справи.

Зважаючи на наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає здійснення часткового погашення заборгованості тими діями, що у відповідності до положень ст. 264 ЦК України, що переривають строк позовної давності. За таких умов підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності суд не вбачає.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.О. Журба

Судді: О.В Борисова

С.А. Голуб