ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 932/3917/21

провадження № 61-11341св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєва Анастасія Анатоліївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєва Анастасія Анатоліївна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та паркувальних місць, визнання договорів купівлі-продажу квартири та паркувальних місць укладеними між певними особами, визнання права власності на квартиру та паркувальні місця

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2024 року у складі судді Кудрявцевої Т. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Красвітної Т. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила в процесі розгляду справи та просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 01 серпня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою А. А. та зареєстрований в реєстрі за № 1696;

визнати недійсним договір паркувального місця № 4, загальною площею 14,2 кв. м, що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 11 серпня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою А. А. та зареєстрований в реєстрі за № 1782;

визнати недійсним договір паркувального місця № 5, загальною площею 14,2 кв. м, що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , укладений 11 серпня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою А. А. та зареєстрований в реєстрі за № 1781;

визнати договір купівлі-продажу квартири від 01 серпня 2020 року, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою А. А. та зареєстрований в реєстрі за № 1696, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

визнати договір паркувального місця № 4 від 11 серпня 2020 року, загальною площею 14,2 кв. м, що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою А. А. та зареєстрований в реєстрі за № 1782, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

визнати договір паркувального місця від 11 серпня 2020 року № 5, загальною площею 14,2 кв. м, що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою А. А. та зареєстрований в реєстрі за № 1781, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , та паркувальні місця № 4, загальною площею 14,2 кв. м, та № 5, загальною площею 14,2 кв. м, що розташовані за у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі за вказаною адресою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що 18 грудня 2015 року між нею і ОСОБА_6 зареєстровано шлюб. У шлюбі у них народилася одна дитина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

24 вересня 2019 року між нею і ОСОБА_6 - огли було укладено шлюбний договір.

Позивачка вказувала, що вона мала намір придбати квартиру для проживання у ній своєю сім`єю із чоловіком ОСОБА_6 та сином ОСОБА_7 , але значних доходів, які дозволяли б придбати нову квартиру, вони не мали, тому грошові кошти на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_3 , та два паркувальних місця № 4 і № 5, що розташовані у цьому багатоквартирному будинку на цокольному поверсі надав її батько ОСОБА_8 , які у розумінні шлюбного договору набули статусу особистої приватної власності.

Оскільки перед укладенням договору вона не могла знайти папки з необхідними документами (паспорт, оригінал ідентифікаційного номера), які є обов`язковими для укладення нотаріальних договорів вона не могла оформити купівлю нерухомого майна на себе ,як планувалося від початку. Через збіг таких обставин, щоб не відкладати укладення договору, оскільки їй було незручно підводити нотаріуса та продавця, з яким заздалегідь обговорено дату укладення договору, було вирішено, що нерухоме майно, яке вона хотіла придбати, буде оформлене на рідного брата її чоловіка, ОСОБА_4 .

01 серпня 2020 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець відчужив покупцю квартиру АДРЕСА_1 .

11 серпня 2020 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу паркувального місця № 4 за умовами якого ОСОБА_3 продав ОСОБА_9 належне йому на праві власності паркувальне місце № 4, площею 14,2 кв. м, що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8 на цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_2 .

11 серпня 2020 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу паркувального місця № 5 за умовами якого ОСОБА_3 продав ОСОБА_9 належне йому на праві власності паркувальне місце № 5, площею 14,2 кв. м, що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8 на цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_2 .

Після укладення вказаних правочинів позивачка зайнялася ремонтом в квартирі, особисто вибирала стиль та дизайн житла, меблі на власний смак та інші приналежності. Після закінчення ремонту, у січні 2021 року, вона з чоловіком ОСОБА_6 , та їхня дитина переїхали до нової квартири. Оплату за комунальні послуги також здійснювала вона.

ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік позивачки ОСОБА_6 - огли загинув.

Приїхавши до м. Дніпра на похорон свого брата ОСОБА_6 - огли, під час спілкування з позивачкою ОСОБА_2 повідомив, що відмовляється повертати (оформляти на її ім`я чи принаймні на користь її сина) квартиру та два паркувальні місця, почав погрожувати їй, що виселить її із дитиною із цієї квартири. Також повідомив, що він уже отримав дублікати договорів купівлі-продажу на нерухоме майно та оформляє технічний паспорт з метою подальшою продажу нерухомого майна.

Позивачка зазначає, що договори купівлі-продажу квартири та двох паркувальних місць є фіктивними правочинами та мають бути визнані недійсними, оскільки жодні правові наслідки між ОСОБА_3 як продавцем і ОСОБА_5 як покупцем, не виникали, усі обов`язки, передбачені статтею 665 ЦК України для сторін правочину, були виконані між ОСОБА_3 як продавцем та ОСОБА_1 як покупцем. Тому фактично договори купівлі-продажу квартири та паркувальних місць є укладеними саме з нею як покупцем, і саме вона є належним власником зазначеного майна, що є підставою реєстрації за нею права власності.

Продавець ОСОБА_3 насправді передав майно не покупцю ОСОБА_9 , а дійсному набувачу - ОСОБА_1 , а ОСОБА_2 фактично здійснив покупку від її імені та за її рахунок, він не заперечував проти передання їй придбаного майна, не сплачував за нього жодних власних грошових коштів та не мав волевиявлення на виникнення у нього права власності на майно за оскаржуваними договорами, і тільки після смерті брата вирішив скористатися її уразливим становищем та привласнити це майно собі.

Таким чином, дії ОСОБА_4 очевидно свідчать про зловживання правами, порушення принципів справедливості, добросовісності, розумності та вдавання до суперечливої поведінки, що свідчить про неможливість захисту таких прав судом та вказує на необхідність їх припинення шляхом визнання оскаржуваних правочинів недійсними з метою відновлення її порушених прав.

У зв`язку з цим позивачка просила позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська рішенням від 28 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивачка не довела належними та допустимими доказами ознак фіктивності договорів купівлі-продажу, укладених між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 , а також порушення цими правочинами її прав. З огляду на те що суд дійшов висновку про відмову у визнанні оспорюваних договорів купівлі-продажу недійсними з підстав їх фіктивності, вимоги про визнання права власності на спірну квартиру та паркувальні місця також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Дніпровський апеляційний суд постановою від 20 серпня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2024 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував судове рішення тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи

У вересні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Підставою касаційного оскарження вказувала те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц , від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц та постановах Верховного Суду від 09 січня 2023 року у справі № 761/34468/20, від 20 січня 2022 року у справі № 199/4492/19, від 25 грудня 2024 року у справі № 759/23110/19, від 18 червня 2024 року у справі № 910/97/22, від 14 грудня 2021 року у справі № 524/8736/19, від 01 березня 2023 року у справі № 761/47743/19, від 22 лютого 2023 року у справі № 143/1483/19.

Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що позивачка належними, допустимими і достатніми доказами довела, що оспорювані договори купівлі-продажу нерухомості двома його сторонами (продавцем і покупцем) свідомо укладалися без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися правочином. В обох їх формальних сторін ( ОСОБА_4 і ОСОБА_3 ) не було намірів створити юридичні наслідки саме цими договорами, жодні дії на виконання цих договорів по відношенню один до одного ними не проводилися, обидві сторони діяли тільки для вигляду, знаючи, що фіктивний правочин ними не буде виконаний, та переслідуючи інші цілі, зокрема придбання спірного майна ОСОБА_1 для своєї сім`ї. Наведене вказує на фіктивність зазначених правочинів та необхідність визнання їх недійсними.

У жовтні 2025 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що вони є законними й обґрунтованими.

У жовтні 2025 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_10 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що вони є законними й обґрунтованими.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 15 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

01 жовтня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що 18 грудня 2015 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_11 було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 18 грудня 2015 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції. « зв`язку з реєстрацією шлюбу прізвище позивача було змінено на « ОСОБА_12 ».

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_7 , батьком якого є ОСОБА_6 , а матір`ю - ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 10 жовтня 2017 року Шевченківським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області.

24 вересня 2019 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_1 було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рудкевичем Є. В. та зареєстрований в реєстрі за № 2622.

Згідно з пунктом 1 шлюбного договору сторони домовилися, що майно, яке набуте ними до укладення шлюбу, а також отримане кожним із них у дарунок або у спадок під час шлюбу, а також набуте кожним із них у власність за будь-якими іншими правочинами за період шлюбу на своє ім`я, належатиме на праві особистої приватної власності тому, ким це майно отримане, набуте за відповідним правочином, або на кого воно зареєстроване, на весь період шлюбу та у разі його розірвання.

У пункті 4 шлюбного договору зазначено, що грошові кошти, отримані кожним з подружжя як до шлюбу, так і у період шлюбу, є особистою власністю кожного. Кожен з подружжя вправі укладати правочини стосовно придбаного майна за кошти, що є його особистою приватною власністю, на своє їм 'я без згоди іншого подружжя.

01 серпня 2020 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою А. А. та зареєстрований в реєстрі за № 1696. За умовами вказаного договору ОСОБА_3 (продавець) продав ОСОБА_9 (покупцю) належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , яка розташована у житловому будинку, літ. А-7,8 та складається з: 1-житлова, І-балкон, житловою площею 95,2 кв. м, загальною площею 97,3 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 продаж квартири, яка є предметом цього договору, вчиняється за узгодженою між сторонами ціною і становить 1 700 000,00 грн. Розрахунки за придбану квартиру здійснені покупцем до підписання договору в установленому законом порядку. Підписання договору підтверджує факт повного розрахунку за квартиру та відсутність у продавця до покупця будь-яких претензій фінансового характеру, що стосувалися б питань розрахунку за цим договором.

Пунктом 3.5 договору купівлі-продажу квартири передбачено, що фактом, що підтверджує передачу квартири покупцю, є символічне одержання останнім повного комплекту ключів від квартири та технічного паспорта на квартиру, яка є предметом цього договору.

У пункті 4.2 договору купівлі-продажу квартири визначено, що сторони за цим договором стверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного, відсутні будь-які обмеження щодо обсягу їх цивільної дієздатності, не страждають на психічний розлад, який може вплинути на їх здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними.

У пункті 4.7 договору купівлі-продажу квартири визначено, що сторони за цим договором підтверджують, що ними особисто прочитано увесь текст цього договору на українській мові, оскільки вони володіють українською мовою, а також, що укладання цього договору відповідає їх дійсним намірам і щодо кожної з умов договору заперечень немає, і у тексті договору зафіксовані усі істотні умови, ними однаково розуміється значення, зміст, умови договору, його правові наслідки для кожної із сторін, права та обов`язки сторін за договором, про що свідчать їх особисті підписи на цьому договорі.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 01 серпня 2020 року № 218690259, на підставі казаного договору купівлі-продажу квартири від 01 серпня 2020 року за ОСОБА_5 здійснено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 97,3 кв. м, житловою площею 95,2 кв. м.

11 серпня 2020 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу паркувального місця, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою А. А. та зареєстрований в реєстрі за № 1782.

Відповідно до пунктів 1, 2 цього договору продавець зобов`язався передати у власність покупця, а покупець - прийняти паркувальне місце № 4, загальною площею 14,2 кв. м, що розташоване у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8, на цокольному поверсі, за адресою: АДРЕСА_2 , та сплатити обумовлену цим договором грошову суму. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Відповідно до пункту 4 договору купівлі-продажу паркувального місця № 4 продаж паркувального місця, за домовленістю сторін, вчиняється за суму 400 000,00 грн, які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання цього договору.

Згідно з пунктом 5 договору, продавець своїм підписом під цим договором підтвердив факт повного розрахунку за продане паркувальне місце, одержання від покупця грошей в сумі 400 000,00 грн та відсутність по відношенню до покупця будь-яких претензій матеріального і фінансового характеру.

У пункті 12 договору купівлі-продажу паркувального місця № 4 зазначено, що продавець і покупець стверджують, зокрема, що у момент укладання цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором; при укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; при укладанні цього договору та визначенні його умов немає зловмисної домовленості покупця з продавцем; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких для продавця обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 серпня 2020 року № 219913366 на підставі вказаного договору купівлі-продажу за ОСОБА_5 було здійснено державну реєстрацію права приватної власності на паркувальне місце № 4, загальною площею 14,2 кв. м, у багатоквартирному житловому будинку, літ. А-7,8 на цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_2 .

11 серпня 2020 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу паркувального місця, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Арсеньєвою А.А. та зареєстрований в реєстрі за №1781.

Відповідно до пунктів 1, 2 цього договору продавець зобов`язався передати у власність покупця, а покупець - прийняти паркувальне місце № 5, загальною площею 14,2 кв. м, що розташоване у багатоквартирному житловому будинку, літ. А-7,8, на цокольному поверсі, за адресою: АДРЕСА_2 та сплатити обумовлену цим договором грошову суму. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Відповідно до пункту 4 договору купівлі-продажу паркувального місця продаж паркувального місця, за домовленістю сторін, вчиняється за суму 400000,00 грн, які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання цього договору.

Згідно з пунктом 5 договору продавець своїм підписом під цим договором підтвердив факт повного розрахунку за продане паркувальне місце, одержання від покупця грошей у сумі 400 000,00 грн та відсутність по відношенню до покупця будь-яких претензій матеріального і фінансового характеру.

У пункті 13 договору купівлі-продажу паркувального місця № 5 продавець і покупець стверджують, зокрема, що у момент укладання цього договору вони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними; розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором; при укладанні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; при укладанні цього договору та визначенні його умов немає зловмисної домовленості покупця з продавцем; договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких для продавця обставин; правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків (не є фіктивним); цей правочин не приховує інший правочин (не є удаваним).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 11 серпня 2020 року № 219912878 на підставі вказаного договору купівлі-продажу за ОСОБА_5 було здійснено державну реєстрацію права приватної власності на паркувальне місце № 5, загальною площею 14,2 кв. м, у багатоквартирному житловому будинку літ. А-7,8 на цокольному поверсі за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 13 травня 2021 року Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, позивачка посилалася на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу є фіктивними, оскільки сторони його уклали без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України.

Згідно з частиною п`ятою статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для виду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для виду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчинили будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що відповідно статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на таке майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Суди попередніх інстанцій встановили, що оспорювані договори купівлі-продажу квартири та паркувальних місць між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 підписані сторонами. Учасники договорів досягли згоди з усіх істотних умов, володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі. На виконання умов договорів право власності на спірну квартиру та паркувальні місця перейшло до ОСОБА_4 та було зареєстроване за ним в установленому законом порядку.

Установивши, що передбачені оспорюваними договорами купівлі-продажу правові наслідки дійсно настали, сторони цих договорів вчинили всі передбачені договорами дії, виконали їх, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання таких правочинів недійсними з підстав фіктивності. Під час розгляду справи позивачка належними і допустимими доказами не довела, що оспорювані договори є фіктивними та укладені без мети настання реальних наслідків.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що вона після придбання квартири здійснювала в ній ремонт та проживала в ній, не є підставами для визнання правочину фіктивним, адже свідчать лише про наміри позивачки користуватися цим майном, однак не про відсутність у ОСОБА_4 намірів досягти правового результату за договором купівлі-продажу.

З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до неправильного тлумачення заявником наведених правових норм і необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це не входить до його повноважень.

Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судами попередніх інстанцій, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 жовтня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов