Номер провадження: 22-ц/813/6862/25
Справа № 515/1233/14-ц
Головуючий у першій інстанції Луцюк В. О.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича

на ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області від 10 липня 2025 року

у цивільній справі за заявою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про тимчасове обмеження особи (боржника) у праві виїзду за межі України до виконання ним своїх зобов`язань, боржник ОСОБА_1 , стягувач Товариство з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»,

встановив:

У липні 2025 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. (далі - приватний виконавець) звернувся до суду із вказаним вище поданням, у якому просив обмежити у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до виконання зобов`язань, покладених на неї рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області у справі № 515/1232/14-ц.

Вказане подання обґрунтовано такими обставинами.

На виконанні у приватного виконавця перебуває виконавчий лист №515/1232/14-ц, виданий Татарбунарським районним судом Одеської області від 30 березня 2015 року по справі про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 1 від 26 серпня 2008 року в сумі 510528,41 грн солідарно (виконавче провадження №59199788).

23 травня 2019 року на адресу боржника надсилались постанова про відкриття провадження за №59199788 та виклик рекомендованою кореспонденцією щодо явки до приватного виконавця для надання декларації про доходи та майно боржника, однак ОСОБА_1 на виклик не з`явилась, про причини неявки не повідомила виконавця.

Також, 23 травня 2019 року приватним виконавцем винесена постанова про арешт майна та коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти та все нерухоме та нерухоме майно.

У ході перевірки майнового стану боржника нерухомого майна не виявлено.

Згідно відповіді МВС про наявність зареєстрованого за боржником транспортного засобу - зареєстрованого рухомого майна за боржником не виявлено.

Згідно відповіді ПФУ та ДФС джерела доходів, на які можливо звернути стягнення відсутні.

Приватним виконавцем надсилалась вимога від 15.05.2025 № 59199788 на всі адреси, відомі виконавцю, згідно із якою боржника зобов`язували надати пояснення із приводу невиконання рішення суду та декларацію про доходи та майно, але законні вимоги приватного виконавця, що були перелічені вище, не були виконанні.

За повідомленням Державної прикордонної служби України № 277526543 від 30.06.2025 року щодо перетину боржником державного кордону, ОСОБА_1 має паспорт громадянина України для виїзду за кордон та регулярно перетинає державний кордон України.

Враховуючи викладене, оскільки рішення до теперішнього часу не виконано, а боржник ухиляється від його виконання, тому приватний виконавець просить застосувати обмеження боржника у праві на виїзд за межі України. Отже, ураховуючи значний термін невиконання боржницею ОСОБА_1 зобов`язань та вимог державного виконавця, є достатні підстави вважати, що боржниця ухиляється від виконання рішення суду, а отже застосування до останньої обмежень ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження».

Ухвалою Татарбунарського районного суду Одеської області від 10 липня 2025 року відмовлено у задоволенні зазначеної вище заяви.

У апеляційній скарзі приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. (далі - приватний виконавець) просить скасувати ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області від 10 липня 2025 року, як незаконну та необґрунтовану, посилаючись на обставини, якими обґрунтовано відповідну заяву про тимчасове обмеження особи у праві виїзду за межі України.

Скаржник зауважує, що у порушення чинних вимог процесуального закону суд першої інстанції не повно встановив дійсні обставини справи та не надав оцінки невиконанню боржником законних вимог приватного виконавця, що унеможливлює виконання рішення суду про стягнення боргу.

Представник приватного виконавця Колечка Д.М. адвокат Зауліна О.Г. у судовому засіданні підтримала доводи та вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, пояснення представника скаржника за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні подання приватного виконавця про обмеження боржниці ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України суд виходив з того, що суду не надані належні докази того, що боржник знає про виконавче провадження та ухиляється від виконання рішення суду.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Як убачається з матеріалів справи, в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. перебуває виконавче провадження №59199788 з виконання виконавчого листа №515/1232/14-ц, виданогоТатарбунарським районним судом Одеської області від 30 березня 2015 року по справі про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором № 1 від 26 серпня 2008 року в сумі 510528,41 грн солідарно.

23.05.2019 року приватним виконавцем була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 59199788 з примусового виконання зазначеного вище виконавчого документу, яка була надіслана сторонам виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення 23.05.2019 року за вих. № 1240 за адресами, вказаними у виконавчому документі та в заяві стягувача.

27.01.2020 року на підставі ухвали Татарбунарського районного суду Одеської області від 05.11.2019 року по справі № 515/1233/14-ц; провадження № 6/515/2591/19, яка набрала законної сили 21.11.2019 року, приватний виконавець виніс постанову про заміну сторони виконавчого провадження та було замінено стягувача з Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія».

У ході перевірки майнового стану боржника нерухомого майна не виявлено. Згідно відповіді МВС про наявність зареєстрованого за боржником транспортного засобу - зареєстрованого рухомого майна за боржником не виявлено. Згідно відповіді ПФУ та ДФС джерела доходів, на які можливо звернути стягнення - відсутні.

Згідно з відповідями від АТ КБ «ПриватБанк» від 14.06.2019 року, АТ «АкцентБанк» від 06.06.2019 року, АТ «Ідея Банк» від 30.05.2019 року, ПАТ АТ «Укргазбанк» від 18.06.2019 року, АТ «Укрсоцбанк» від 18.06.2019 року, АТ «Універсал Банк» від 30.05.2019 року, АТ «ПУМБ» від 29.05.2019 року, АТ «Таскомбанк» від 03.06.2019 року, АТ «ІНГ Банк Україна» від 31.05.2019 року, АТ «Раффайзен Банк Аваль» від 29.05.2019 року, АТ «Піреус Банк МКБ» від 23.05.2019 року, ПАТ «Промінвестбанк» від 31.05.2019 року рахунків ОСОБА_1 у вказаних банках не виявлено.

Приватним виконавцем надсилалась вимога від 15.05.2025 № 59199788 на всі адреси, відомі виконавцю, згідно із якою боржника зобов`язували надати пояснення із приводу невиконання рішення суду та декларацію про доходи та майно, але законні вимоги приватного виконавця, що були перелічені вище, не були виконанні.

30.06.2025 року від ДПС України приватним виконавцем отримано відповідь на запит № 277526543, відповідно до змісту якої ОСОБА_1 має паспорт громадянина України для виїзду за кордон та регулярно перетинає державний кордон України.

За статті 129 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права позивача (стягувача) на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення ст. 6 Конвенції, зазначає, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін, а тому виконання рішення, має розглядатися як невід`ємна частина "судового процесу" ("Горнсбі проти Греції").

Окрім того, існування боргу, який підтверджений остаточним судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення постановлено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату цього боргу і становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, передбачене ст. 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справах: "Агрокомплекс проти України", "Іванов проти України").

Водночас, свобода пересування особи гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до положень ч. 2 якої кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Разом з тим, ч. 3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії" (рішення від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.

При цьому у п. 49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів. Аналогічні висновки викладені у рішенні ЄСПЛ від 13 листопада 2003 року у справі "Напияло проти Хорватії" п. п. 78-82).

Стаття 2 Протоколу №4 до Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права на свободу вільного пересування лише у відповідності із законом і в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Тобто, для втручання у право боржника на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу (пропорційності) між правами боржника щодо вільного пересування та правами стягувача на остаточне виконання судового рішення і його правами на борг як на його майно.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та Указу Президента України «Про додаткові заходи щодо підвищення ефективності виконання рішень судів» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за межі України, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням до виконання зобов`язань.

Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний, у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Частиною 5 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» № 3857-ХІІ встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" - частина 1 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Стаття 10 Закону України "Про виконавче провадження" визначає, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Як убачається з матеріалів справи, в провадженні приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д.М. перебуває виконавче провадження №59199788 з виконання виконавчого листа №515/1232/14-ц, виданогоТатарбунарським районним судом Одеської області від 30 березня 2015 року по справі про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором № 1 від 26 серпня 2008 року в сумі 510528,41 грн солідарно.

Отже, вказане рішення суду у справі № 515/1232/14-ц не виконано.

Відповідно до статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частиною 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

За змістом статті 2 Протоколу N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

У той же час як зазначалось вище, положеннями статті 441 ЦПК України унормовано, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що такий захід є виключним заходом забезпечення виконання судового рішення, застосування якого є правом, а не обов`язком суду.

Стаття 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає обов`язок виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З моменту звернення у належний спосіб до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження, стягувач має право розраховувати, що компетентний орган здійснить всі можливі заходи для виконання постановленого судового рішення, що набрало законної сили.

Пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Отже, право виконавця на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим, з метою всебічного і повного з`ясування усіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин заявник повинен надати достатньо підтверджені відомості про те, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника судовим рішенням, може полягати як в активних діях (нез`явлення на виклики державного виконавця, приховування майна, доходів тощо), так і в пасивних діях (невжиття будь-яких заходів для виконання обов`язку сплатити кошти).

Відповідно до роз`яснення Верховного Суду України у листі від 01 лютого 2013 року "Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України" поняття ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням суду, варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Отже, зазначеними нормами діючого законодавства передбачена можливість тимчасового обмеження виїзду за кордон боржника у разі ухилення боржником від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.

При цьому, Європейський суд з прав людини повторює, що пункт 1 статті 6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов`язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у пункті 1 статті 6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі Глоба проти України, no. 15729/07, від 05.07.2012.).

У справі, яка переглядається, встановлені судом фактичні обставини на підставі поданих заявником письмових доказів свідчать про те, що боржник ОСОБА_1 належним чином сповіщена про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення Татарбунарським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором № 1 від 26 серпня 2008 року в сумі 510528,41 грн солідарно (виконавче провадження №59199788).

Так, відповідно до вимог частини першої ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простою кореспонденцією або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, які надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. У Постанові №456/2327/15 від 16.09.2020 Верховний суд зазначив, що до обов`язку виконавця не входить пересвідчення в отриманні боржником копії постанови про виконавче провадження, оскільки це суперечать положенню частин першої та сьомої ст. 28 ЗУ «Про виконавче провадження», за приписами якої копія постанови про відкриття виконавчого провадження направляється рекомендованим поштовим відправленням, без надання строку на добровільне виконання постанови. За умови дотримання цих вимог, у день відкриття, чи не пізніше наступного дня виконавець зобов`язаний винести постанову про накладення арешту на майно боржника та провести інші виконавчі дії, передбачені Законом.

Зважаючи на викладене колегія суддів виснує, що ОСОБА_1 вважається такою, що обізнана про розпочате примусове виконання.

На неодноразові вимоги (виклики) виконавця боржниця ОСОБА_1 не з`являлась до офісу приватного виконавця, письмових пояснень та документів про доходи та місце роботи, про кошти у гривнях та іноземній валюті, інші цінності; про майно, у тому числі про майно, що перебуває у спільній власності; про майно, що перебуває в заставі/іпотеці; про майнові права, на яке може бути звернуто стягнення; копії паспорта громадянина України та паспорта для виїзду за кордон; довідку про склад сім`ї; документів щодо зареєстрованих осіб в житлових будинках, квартирах, що належать на праві власності не пред`явила.

На час розгляду цього подання, рішення суду у справі № 515/1232/14-ц боржницею не виконано. В матеріалах виконавчого провадження відсутні підтверджуючі документи про повне чи часткове виконання боржницею зобов`язань.

Такі дії боржниці ОСОБА_1 свідчать про здійснення перешкод у вчиненні виконавцем дій щодо примусового виконання судових рішень у справі № 515/1232/14-ц.

Таким чином, боржниця ОСОБА_1 , усвідомлюючи свій обов`язок щодо виконання рішення суду, в порушення вимог частини 5 статті 19 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення, свідомо не виконує належні до виконання зобов`язання.

Правовий аналіз наведених норм законодавства та встановлених обставин, якими підтверджується, що Татарбунарським районним судом Одеської області у справі № 515/1232/14-ц N 760/16002/23 боржницею ОСОБА_1 не виконано, та нею вчиняються дії щодо уникнення його виконання, у своїй сукупності вказує про наявність правових підстав для задоволення подання приватного виконавця про тимчасове обмеження боржниці ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Висновок суду першої інстанції про те, що приватними виконавцем не було доведено факт ухилення боржниці ОСОБА_1 від виконання судового рішення не ґрунтується на вимогах закону оскільки, як зазначалось вище, ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника судовим рішенням, може полягати як в активних діях (нез`явлення на виклики державного/приватного виконавця, приховування майна, доходів тощо), так і в пасивних діях (невжиття будь-яких заходів для виконання обов`язку сплатити кошти).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апеляційної скарги приватного виконавця виконавчого про те, що тимчасове обмеження боржниці ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України ґрунтується на вимогах закону та переслідує легітимну мету такого обмеження (виконання судового рішення, яке у добровільному порядку не виконується), таке законне обмеження є справедливим і пропорційним до мети, заради якої воно застосовано, а саме захист прав стягувача шляхом примусового виконання рішення суду, ухваленого на його користь.

Отже, доводи приватного виконавця, наведені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження.

Вирішуючи питання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги подання, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні подання приватного виконавця про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 без оцінки вказаних обставин у сукупності не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч.1 п.п.1,3,4 ч.2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення скасуванню із ухваленням нового судового рішення про задоволення подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича задовольнити.

Ухвалу Татарбунарського районного суду Одеської області від 10 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Задовольнити подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Тимчасово обмежити боржника у праві виїзду за кордон без вилучення паспорта громадянина України для виїзду за кордон ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) до виконання зобов`язань, покладених на неї рішенням Татарбунарського районного суду Одеської області у справі № 515/1232/14-ц.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Ю.П.Лозко

Судді О.Ю. Карташов

М.В. Назарова