ПОСТАНОВА

Іменем України

18 грудня 2025 року м. Кропивницький

справа № 385/1592/24

провадження № 22-ц/4809/1517/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Чельник О. І.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 21 березня 2025 року у складі головуючого судді Гришака А. М.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов та рішення суду першої інстанції.

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 , квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення його в квартиру та зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не чинити перешкоди в користуванні житлом та визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділивши ОСОБА_1 в користування кімнату площею 7,48 кв.м. згідно технічного паспорту на квартиру та виділити в користування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 кімнату площею 16,83 кв.м., залишивши у спільному користуванні власників квартири кухню - 9,94 кв.м.; ванну кімнату - 3.06 кв.м.; вбиральню - 1,3.6 кв.м.; коридор 1 - 3.64 кв.м.; коридор 2 - 3,72 кв.м.; вбудовану шафу 1 - 0,45 кв.м.; вбудовану шафу 2 - 0,87 кв.м.; лоджію - 9,0 кв.м.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач є власником 2-х кімнатної житлової квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 51,85 кв. м., житловою площею 24,31 кв.м.

Вказана квартира була надана йому для проживання в 1984 році, коли позивач працював в будівельній організації Заваллівське ПМК 136 Гайворонського району. На час надання квартири ОСОБА_1 перебував у шлюбі із відповідачкою у справі ОСОБА_2 . Проживаючи у спірній квартирі зі своєю бувшою дружиною - відповідачкою у справі, у 1985 році у них народилась донька - ОСОБА_4 (дівоче прізвище) ОСОБА_5 .

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» відбулася приватизація квартири АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва №566 про право власності на житло від 29 червня 1995 року, яке видано виконкомом Гайворонської міської ради народних депутатів, квартиру АДРЕСА_1 , було передано позивачу та членам його сім`ї на той час - дружині ОСОБА_2 та дочці ОСОБА_3 , у спільну власність в рівних частках.

Таким чином, на час подання цього позову до суду спірна квартира перебуває у власності позивача та відповідачів.

У 2011 році шлюб між позивачем та відповідачкою ОСОБА_2 було розірвано.

Після розірвання шлюбу позивач ще тривалий час проживав у спірній квартирі. В подальшому, деякий час проживав окремо. Проживаючи окремо, позивач мав свої ключі від квартири і мав вільний доступ до квартири. Будь-яких перешкод щодо доступу до квартири та проживання в ній відповідачка по справі йому не чинила до осені 2022 року.

Восени 2022 року ОСОБА_2 змінила замки від вхідних дверей квартири і повністю позбавила позивача права користування квартирою, перебування та користування житлом, а також не допускає його до квартири.

Більш того, позивачу стало відомо, що ОСОБА_2 без його згоди, як власника квартири, самовільно надала квартиру для проживання зовсім стороннім особам, які на даний час в ній проживають.

Позивач зазначає, що неодноразово звертався до відповідачів з проханням та пропозицією щодо спільного користування квартирою, але всі його прохання та пропозиції проігноровані.

Влітку 2024 року позивач був змушений звернутися до своєї доньки ОСОБА_3 для того, щоб вона узгодила питання щодо користування квартирою зі своєю матір`ю і допомогла надати ключі для виготовлення дублікатів для користування квартирою. Разом з тим, донька позивача - ОСОБА_3 ,, яка також є власницею квартири, має ключі та доступ до квартири, відмовила у наданні згоди у користуванні квартирою.

Вказує, що звертався до відповідачів щодо усунення перешкод у користування квартирою. В черговий раз, влітку 2024 року, коли відповідачі приїхали з-за кордону, ОСОБА_1 зустрівся з ними щодо врегулювання даного спору. Разом з тим, йому було повідомлено, що замки на вхідних дверях і самі вхідні двері змінено, і що він права користуватися спірною квартирою не має.

У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Заочним рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 21 березня 2025 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення до житлового приміщення, що перебуває у спільній власності та визначення порядку користування житлом.

Усунуто перешкоди у користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_1 у квартиру АДРЕСА_1 . Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не чинити перешкод в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення до житлового приміщення, суд першої інстанції керувався тим, що право користування належною позивачеві на праві спільної часткової власності квартирою порушене, у зв`язку з чим вважав, що наявні передбачені законом підстави для захисту порушеного права шляхом примусового вселення ОСОБА_1 до квартири.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про порядок користування спірною квартирою, суд зазначив, що ні позивач, ні відповідачі не ставили питання щодо визначення часток в квартирі та порядку користування цієї квартирою, відповідно до їх часток, а саме питання про призначення відповідної експертизи, яка б встановила ці обставини, а без вирішення цих питань не можливо визначити порядок користування спірною квартирою. Крім того, суд звернув увагу, що доказів того, що позивач та відповідачі не можуть домовитись щодо такого порядку користування квартирою, матеріали справи не містять.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування заочного рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 21 березня 2025 року та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування зазначила, що позивач не надав належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а тому його позов є необґрунтованим.

Також вказала, що у матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили факт звернення позивача до відповідачки із пропозиціями щодо вирішення питання спільного користування квартирою.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просив відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказав, що апеляційна скарга відповідачки є необґрунтованою, а рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 21 березня 2025 року є законним та ухваленим із додержанням норм матеріального та процесуального права (а.с.212-213).

Щодо участі учасників справи в судового засіданні в суді апеляційної інстанції.

Учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання, призначене у даній справі на 11 годину 00 хвилин 18 грудня 2025 року, не з`явились (а.с.220-223).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Гайворонської міської Ради народних депутатів квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної власності ОСОБА_1 та членам його сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 в рівних долях. Загальна площа квартири становить 51,85 кв. м.(а.с.12).

Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Дата реєстрації 27.12.2000 (а.с. 11).

Згідно копії технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності ОСОБА_1 АДРЕСА_1 загальна площа квартири 51,85 кв. м.; квартира складається з двох кімнат житловою площею 24,31 кв. м., у тому числі: 1-а кімната 16,83 кв. м., 2-а кімната 7,48 кв. м., кухні площею 9,94 кв. м., ванної кімнати площею 3,06 кв. м., вбиральні 1,36 кв. м., коридор: 1) 3,64 кв. м., 2) 3,72 кв. м.; вбудованої шафи: 1) 0,45 м2, 2) 0,87 м2 (а.с. 13-15).

Згідно копії Домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у будинку АДРЕСА_1 зазначені особи, які зареєстровані (були зареєстровані) у квартирі: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 зміна прізвища із ОСОБА_6 (а.с. 16-17).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

Крім того, відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

У статті 7 Житлового кодексу України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Тож, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування житлом особа має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду з позовом.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Висновки Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 8 Конвенції свідчать про гарантування кожній особі права на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 ОСОБА_1 та членам його сім`ї: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 в рівних долях належить квартира АДРЕСА_1 (а.с.12).

Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Дата реєстрації 27.12.2000 (а.с. 11).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначав про те, що восени 2022 року ОСОБА_2 змінила замки від вхідних дверей належної йому на праві власності квартири і повністю позбавила позивача права користування квартирою, перебування та користування житлом, а також не допускає його до квартири. Позивач також зазначав, що неодноразово звертався до відповідачки з проханням та пропозицією щодо спільного користування квартирою, але вона відмовляється і взагалі ігнорує всі його прохання та пропозиції.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність того, що право користування позивача належною йому на праві спільної власності квартирою порушене.

Доказів протилежного матеріали справи не містять, відповідачкою таких не надано.

Сторони у справі мають рівні права на користування спірною квартирою, а тому перешкоди у користуванні нею позивачу, які чинять відповідачі мають бути усунуті.

Вирішуючи спір у цій справі, місцевий суд правильно застосував норми законодавства та дійшов підставного висновку про усунення позивачу ОСОБА_1 перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення його до спірної квартири та зобов`язання відповідачів не чинити перешкоди в користуванні позивачем квартирою.

Саме такий спосіб захисту сприятиме відновленню порушених прав позивача та характеру тих правовідносин, які склалися між сторонами.

Права власника квартири визначені у статті 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом.

З моменту виникнення у позивача наміру вселитися у квартиру та перешкоджання відповідачів у цьому, право позивача було порушене, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність його поновлення шляхом вселення позивача у квартиру.

Установивши, що позивач є законним співвласником спірної квартири, суд першої інстанції надав належну правову оцінку доводам позивача щодо втручання у його право на мирне володіння майном, підставно констатувавши незаконність такого втручання.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.

З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 21 березня 2025 року в частині, що оскаржується, залишити без змін.

Поновити дію заочного рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 21 березня 2025 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 26.12.2025.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

О. І. Чельник