ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

сторони:

позивач- ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Металургійного районного суду міста Кривого Рогу від 24 вересня 2025 року, ухваленого суддею Вікторович Н.Ю. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного судового рішення відсутні),

ВСТАНОВИВ

В липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, в якій просила суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування завданої залиттям помешкання з вини відповідача матеріальної шкоди у сумі 29926,00 грн, моральну шкоду у сумі 10000,00 грн та витрати, пов`язані з виготовленням звіту про оцінку заподіяної шкоди у розмірі 8 000 гривень, витрати на правову (правничу) допомогу в розмірі 9 935,00 грн, судовий збір 1211,20 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

03 квітня 2025 року у вище вказаній квартирі ОСОБА_1 виявила залиття своєї квартири, вода текла з гори з квартири відповідача, а саме з квартири АДРЕСА_2 , яка знаходиться над квартирою позивачки.

Відповідно Акту від 21.04.2025 року встановлено, що внаслідок виникнення течії зі змішувача, розташованого у ванній кімнаті квартири АДРЕСА_2 , розташованої поверхом вище, сталося залиття квартири позивачки, було пошкоджено коридор та кухню, на стелі та стінах спостерігаються сліди затікання.

Відповідно Висновку експерта з питань будівельно-технічної експертизи №33-25 від 28.04.2025 року сума матеріального збитку внаслідок залиття квартири АДРЕСА_1 становить 29926,00 грн, яку позивач просила стягнути з відповідача на свою користь, в якості заподіяння майнової шкоди.

Крім того, ОСОБА_1 було заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що позивачка пережила стрес, досі живе в умовах після затоплення, що пригнічує її моральний стан, вона змушена проводити ремонт, який не планувала, погано переноситть пил та запахи будівельного походження, замість літнього відпочинку змушена займатися ремонтними роботами. Моральну шкоду оцінила в 10000,00 грн.

Рішенням Металургійного районного суду міста Кривого Рогу від 24 вересня 2025 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду внаслідок залиття квартири в розмірі 29926,00 грн, суму моральної шкоди завданої затопленням квартири в розмірі 10000,00 грн, вартість проведеної будівельно-технічної експертизи в розмірі 8000,00 грн, сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідач ОСОБА_2 ,, будучи незгодною з ухваленим судовим рішенням, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність і необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просила його скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ані позивач, ані працівники ТОВ «Сітісервіс-КР» не поставили її до відома про залиття квартири позивачки. Звертає увагу на те, що члени комісії, які підписали Акт про затоплення квартири позивача не піднімалися та не оглядали її квартиру, а також не запрошували її для огляду затопленої квартири позивача. В акті не зазначено обсяг заподіяних пошкоджень, їх кількість, розмір, форму, характер, не визначена приблизна вартість поновлення. Також звертає увагу на те, що експерт ОСОБА_3 при визначенні фізичного зносу не врахувала коли у квартирі проводився ремонт, немає інформації щодо вивчення фотографій, відеозаписів або опитування, щоб встановити в якому стані квартира була до затоплення, які будівельні матеріали використовувались при останньому ремонті тощо.

Окремо звертає увагу на те, що особистої вини відповідачки у затопленні квартири немає, в її квартирі проживають син із невісткою, тому вона не є належним відповідачем по даній справі

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції частково скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги про відшкодування моральної шкодив повному обсязі в розмірі 10000,00 грн.

Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує тридцять прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає в повній мірі.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, встановивши, що залиття відбулося з вини відповідачки, оскільки залиття відбулося саме з її квартири, яка належить їй на праві власності, дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди є доведеними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачу дійсно заподіяно моральну (немайнову) шкоду, у зв`язку з затопленням її квартири, оскільки подія пошкодження власного нерухомого майна сторонніми особами дійсно викликає моральні переживання та емоційну напругу. Разом з тим, суд виснував, що розмір моральної шкоди, який визначений позивачем в сумі 10000 грн є недоведеним та явно завищеним, тому дійшов висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача моральної шкоди в сумі 5 000 грн.

Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам та вимогам закону з огляду на наступне.

У пунктах 8, 9 частини другої статті 19 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч. 1 ст. 1166 ЦК України).

У частині першій статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У частинах першій, другій статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 761/12945/19 (провадження № 61-15575св20), від 19 лютого 2020 року у справі № 369/8038/17 (провадження № 61-1857св19).

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №153473933 від 22.01.2019, ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №398829449 від 11.10.2024, ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/2 частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 . Вказані обставини підтверджують, що власником квартири за адресою АДРЕСА_3 є ОСОБА_4 , позивач по справі.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №428247738 від 23.05.2025, квартира за адресою: АДРЕСА_4 на праві приватної власності належить ОСОБА_5 .

Згідно акту про залиття квартири АДРЕСА_1 від 21 квітня 2025 року, складеного комісією у складі інженера І категорії Пасечної П.М., майстра дільниці ОСОБА_6 , слюсаря-сантехніка ОСОБА_7 , вбачається, що 03 квітня 2025 року в буд. АДРЕСА_3 . Залиття відбулося у кв. АДРЕСА_5 . У коридорі, кухні, на стінах, спостерігаються сліди залиття., та на стелі у кв. АДРЕСА_6 . Причини залиття є течія із змішувача, розташованого у ванній кімнаті у кв. АДРЕСА_2 .

Судовим експертом Бихно М.В. було складено висновок судового експерта з питань будівельно-технічної експертизи №33-25 щодо визначення вартості відновлювального ремонту, проведення якого необхідно для усунення пошкоджень, які виникли унаслідок залиття житлової квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , по заяві гр. ОСОБА_8 , відповідно до якого, вартість відновлювального ремонту, визначена станом на травень 2025 рік становить: 29 926,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено доказами, наявними в матеріалах справи, що квартира ОСОБА_2 розташована над квартирою позивача ОСОБА_1 .

Факт залиття квартири АДРЕСА_1 з вини власника квартири АДРЕСА_7 підтверджується актом від 21 квітня 2025 року, при цьому відомості викладені в цьому документі відповідачем не спростовані. Також в експертному дослідженні було встановлено розмір збитків, завданих внаслідок затоплення квартири позивача у розмірі 29926,00 грн.

За таких обставин, встановивши, що позивач довела спричинення матеріальної шкоди в результаті залиття її квартири з квартири відповідача, розмір завданої шкоди, причинний зв`язок між ними, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що завдана позивачам шкода підлягає відшкодуванню саме ОСОБА_2 .

При цьому апеляційний суд зазначає, що відповідачка не спростувала належними та допустимими доказами своєї вини у залитті квартири позивача, клопотання про проведення відповідних судових експертиз, зокрема, на предмет визначення причин залиття квартири позивача, не заявляла та не надавала інших належних та допустимих доказів щодо причин залиття та розміру спричиненої позивачу майнової шкоди, хоча це є її процесуальним обов`язком, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція вини заподіювача шкоди.

Доводи про те, що особисто відповідач не завдавала шкоди, і не є тому належним відповідачем, оскільки в належній їй квартирі АДРЕСА_2 живуть її син із невісткою, є не спроможними, адже саме відповідач є власником квартири та несе обов`язок її належного утримання і в разі його недодержання відповідальність за заподіяння шкоди.

Також апелянтом не спростовується розмір матеріальної шкоди, визначеної позивачем.

Пунктом 9 частини 2 статті 16 ЦК України відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначено як один із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Згідно з частинами 1, 2 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

У відповідності до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При відшкодуванні моральної шкоди необхідно з`ясовувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань, а також в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц (провадження № 14-714цс19) дійшла висновку, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення.

У рішенні від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» Європейський суд з прав людини зазначив, що оцінка моральної шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом.

Чинне законодавство не містить методики чи способів обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що «абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати».

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач зазначала, що вона виражаються у її душевних, моральних хвилюваннях протягом тривалого часу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що відповідачка повинна відшкодувати позивачам моральну шкоду за негативні явища, які виникли у позивача в зв`язку з пошкодженням її квартири внаслідок залиття, понесенням збитків та порушенням нормальних життєвих зв`язків, оскільки подія пошкодження власного нерухомого майна сторонніми особами дійсно викликає моральні переживання та емоційну напругу.

При цьому, з урахуванням вимог розумності та справедливості, а також ураховуючи те, що стягнення моральної шкоди не повинно призводити до надмірного збагачення, дійшов обґрунтованого висновку про зменшення суми у відшкодування моральної шкоди до 5 000 гривень.

Отже, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції у зв`язку із не повідомленням відповідача.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції з`ясував у достатньому обсязі характер спірних правовідносин та визначився з нормами права, які підлягають застосуванню, а тому прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Відповідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367,368,374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Металургійного районного суду міста Кривого Рогу від 24 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення виготовлено 29 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: