ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 753/11201/22

провадження № 61-16911св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду

м. Києва від 23 липня 2024 року у складі судді Колесника О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 рокуу складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Кафідової О. В., Оніщука М І.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором.

Позов мотивований тим, що 05 січня 2021 року між ОСОБА_1

і ОСОБА_2 укладено договір, за умовами якого вона передала,

а відповідач отримала ювелірні вироби на загальну суму 35 000,00 дол. США

і зобов`язалась повернути до 01 лютого 2021 року безпосередньо ці прикраси або кошти в розмірі 35 000,00 дол. США. На підтвердження цього

ОСОБА_2 власноруч склала розписку.

Оскільки ОСОБА_2 своїх зобов`язань не виконала, ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 35 000,00 дол. США і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період

з 02 лютого 2021 року до 21 лютого 2023 року в сумі 2 157,50 дол. США.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 35 000,00 дол. США

в рахунок стягнення заборгованості за договором, складеним у вигляді розписки про отримання від 05 січня 2021 року, і 2 157,50 дол. США - 3 % річних,

а всього 37 157,50 дол. США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки ОСОБА_4 свої зобов`язання щодо повернення отриманих за розпискою від 05 січня 2021 року ювелірних виробів або їх вартості у строк до 01 лютого 2021 року не виконала, ювелірні вироби або їх вартість не повернула, у результаті чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню у заявленому позивачем розмірі. При цьому суд встановив підстави для стягнення 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України за період з 02 лютого 2021 року до 21 лютого 2023 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року апеляційну скаргу адвоката Сергієнко Н. О., яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 , залишено без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

18 грудня 2024 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ні ОСОБА_2 , ні її представник Сергієнко Н. О. не були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи. Вказує, що зі змісту судових рішень незрозуміло, на підставі якого доказу суди встановили розмір боргу, оскільки в матеріалах справи немає ні звіту про оцінку майна, ні відомостей про аналогічний товар із зазначенням його ринкової вартості. Заявник звертає увагу на те, що у розписці від 05 січня 2021 року немає підпису позивача, що свідчить про недосягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов домовленості. Відсутність підпису позивача на розписці свідчить про недотримання письмової форми договору, а тому суди мали зробити висновок про його недійсність. Суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про призначення у справі повторної експертизи, а апеляційний суд взагалі його не розглянув.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02 червня

2020 року у справі № 910/17792/17, від 07 липня 2023 року у справі

№ 206/501/20, від 28 лютого 2024 року у справі № 159/4766/21, від 13 грудня 2023 року у справі № 295/13310/21, від 23 січня 2019 року у справі

№ 355/385/17, від 06 жовтня 2022 року у справі № 911/1528/15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 квітня 2021 року у справі

№ 910/10011/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає порушення судами норм процесуального права, оскільки справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

17 березня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня

2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада

2024 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що про розгляд справи 28 листопада 2024 року стороні відповідача було відомо, оскільки від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. Оригінал розписки, складеної ОСОБА_2 , перебуває у позивача, що є доказом невиконання

ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань. Договір, укладений між сторонами, не заборонений законодавством, його умови є чіткими та зрозумілими. Відсутність підпису позивача на розписці, яка власноручно складена відповідачем, жодним чином не спростовує досягнення згоди між сторонами

з усіх істотних умов. Умови розписки підтверджуються власноручним підписом відповідача. Форма договору відповідає законодавству. Обраний позивачем спосіб захисту є ефективним. У суду не було підстав для задоволення клопотання про призначення повторної судової експертизи.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 24 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Дарницького районного суду м. Києва.

Зупинено виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

04 березня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

З наявної у матеріалах справи розписки від 05 січня 2021 року відомо, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 п`ять одиниць ювелірних виробів на загальну суму 35 000,00 дол. США і зобов`язалась повернути до 01 лютого 2021 року або безпосередньо ці прикраси, або кошти в розмірі

35 000,00 дол. США, про що свідчить підпис ОСОБА_2 на цій розписці.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 посилалася на те, що вона частково виконала умови договору, повернувши 07 лютого 2021 року ОСОБА_1 чотири одиниці ювелірних виробів, про що ОСОБА_1 зазначила у її примірнику розписки від 05 січня 2021 року та поставила свій підпис.

ОСОБА_1 заперечувала вказані обставини та зазначала, що підпис під написом про повернення ювелірних виробів належить не їй, а іншій особі.

За клопотанням представника ОСОБА_2 ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 червня 2023 року у справі призначено судову почеркознавчу експертизу.

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 12 лютого 2024 року

№ 21528/21529/23-32, підпис, який міститься в лівій нижній частині аркуша нижче рукописного тексту в розписці про отримання від 05 січня 2021 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 , без застосування технічних засобів.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням

є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками,

а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, його умов.

Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року

у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження

№ 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу

1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Установивши, що між позивачем і відповідачем укладено письмовий договір позики від 05 січня 2021 року, згідно з яким відповідач отримала від позивача ювелірні вироби на суму 35 000,00 дол. США та зобов`язалась повернути або ювелірні вироби, або кошти до 01 лютого 2021 року, однак у визначений строк ювелірних виробів або коштів не повернула, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що

з відповідача на користь позивача підлягає стягненню неповернена сума боргу, розмір якої визначено в розписці, а також 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Аргументи заявника про те, що ні ОСОБА_2 , ні її представник

Сергієнко Н. О. не були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, є безпідставними, оскільки відповідно до звіту Київського апеляційного суду про доставку вихідної кореспонденції Сергієнко Н. О. судову повістку-повідомлення про розгляд справи 28 листопада 2024 року отримала

24 жовтня 2024 року (т. 2, а. с. 119).

Про обізнаність Сергієнко Н. О. щодо розгляду справи 28 листопада 2024 року також свідчить її клопотання про відкладення розгляду справи (т. 2, а. с. 121)

Оскільки Сергієнко Н. О. була обізнана про дату, час і місце розгляду справи, ОСОБА_2 відповідно до частини п`ятої статті 130 ЦПК України є такою, що також була обізнаною про дату, час і місце розгляду справи.

Також безпідставними є аргументи заявника про те, що суди мали зробити висновок про недійсність розписки у зв`язку з відсутністю підпису позивача, оскільки вимог про недійсність розписки від 05 січня 2021 року у цій справі не заявлено, а відповідно до диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша стаття 13 ЦПК України).

Доводи касаційної скарги про те, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення у справі повторної експертизи колегія суддів відхиляє з огляду на те, що у матеріалах справи достатньо доказів для вирішення спору по суті, підстав, передбачених статтею 113 ЦПК України для призначення повторної (додаткової) експертизи, суд не встановив.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, також є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами попередніх інстанцій у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду

у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої і апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, необхідності переоцінки доказів та власного тлумачення норм матеріального права. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня

2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 28 листопада

2024 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Щодо заявлених клопотань

19 грудня 2024 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала клопотання про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи та долучення до матеріалів справи Консультативного висновку від 14 червня

2024 року за результатами проведення науково-методичного аналізу висновку експертів від 12 лютого 2024 року № 21528/21529/23-32, складеного судовими експертами Київського науково-дослідного інституту експертиз Міністерства юстиції України.

Вказане клопотання не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Глава 2 «Касаційне провадження» розділу V «Перегляд судових рішень» ЦПК України не містить повноважень суду касаційної інстанції призначати експертизу в справі.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (стаття 400 ЦПК України).

Повноваження суду касаційної інстанції визначені у статті 409 ЦПК України, згідно з якою суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: 1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково

і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду; 3) скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; 4) скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині; 5) скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині; 6) у передбачених цим Кодексом випадках визнати нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі

у відповідній частині; 7) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених

в пунктах 1-6 частини першої цієї статті.

Відповідно до визначених процесуальним законом повноважень касаційний суд здійснює перегляд рішень судів першої та апеляційної інстанцій і не вирішує питання про належність, допустимість, достовірність та достатність доказів, що виключає можливість вирішення питання про призначення у справі повторної судово-почеркознавчої експертизи та прийняття доказів на стадії перегляду справи в суді касаційної інстанції.

Оскільки у касаційному провадженні Верховний Суд не має повноважень вирішувати таке клопотання, немає підстав для його задоволення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи та долучення до матеріалів справи доказів відмовити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська