П О С Т А Н О В А

Іменем України

26 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Фінагеєва В.О. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Козлова Р.Ю., у м. Києві, повний текст рішення складено 27 травня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дітей та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дітей, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом та з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту подачі даної позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 червня 2003 року позивач з відповідачем уклала шлюб, який зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського РУЮ у м. Києва, актовий запис № 218, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 . Під час шлюбу у сторін народилися діти, син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Посилаючись на те, що діти проживають з нею та перебувають на її повному утриманні, просила суд задовольнити пред`явлені вимоги.

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічними вимогами до ОСОБА_3 . В обґрунтування зустрічного позову послався на те, що діти проживають з ним та перебувають на його утриманні у зв`язку з чим просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту подачі даної позовної заяви і до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на утримання дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 04 вересня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, в якому врахувати, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 вже досяг повноліття, а тому після цієї дати аліменти можуть стягуватись лише на одну дитину ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6 в розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 та відповідно досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_5 , а тому аліменти з ІНФОРМАЦІЯ_5 по 27 травня 2025 року стягнуті судом з відповідача незаконно, за період коли ОСОБА_4 вже не мав правового статусу дитини у зв`язку із досягненням повноліття. З цих же підстав суд не міг стягнути з відповідача аліменти за період після ІНФОРМАЦІЯ_5 в розмірі 1/3 частки усіх доходів одночасно на двох дітей. ІНФОРМАЦІЯ_8 у відповідача народилася третя дитина ОСОБА_6 , а тому аліменти з 16 січня 2024 року по ІНФОРМАЦІЯ_5 та по 27 травня 2025 року (день ухвалення рішення) та на майбутнє мають бути визначені з урахуванням того, що у відповідача наявні інші діти, що є додатковою підставою для зменшення розміру стягнутих з відповідача аліментів до 1/6 частини після ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвами про народження (т. 1 а.с. 10,11).

Після припинення шлюбних відносин між сторонами діти залишилася проживати разом з позивачем, що встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2022 року у справі № 757/37665/21-ц та ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року у справі № 760/34014/21.

Згідно свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 від 24 січня 2024 року відповідач ОСОБА_1 має доньку ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання дітей, у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 04 вересня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.8 Закону України від «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За заявою одержувача суд визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ч.1 ст.184 СК України).

Статтею 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків, яке виникає з моменту народження дітей і зберігається до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07.12.2006 у справі «Хант проти України» (Hunt v. Ukraine) (Заява № 31111/04) вказав на те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дітей, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54).

Визначаючи розмір аліментів на утримання двох малолітніх дітей у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, суд першої інстанції врахував інтереси дітей та вищезазначені вимоги закону. Діти сторін проживають разом із матір`ю, відтак саме на неї лягає основний тягар по утриманню та вихованню дітей.

Визначений розмір аліментів відповідає загальним засадам сімейних відносин - справедливості, розумності, моральності та спрямований на захист інтересів дітей.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції застосував Закон, якій не підлягав застосуванню, та допустив неправильне тлумачення Закону, а саме ст. 183 СК України є безпідставними.

Вказуючи, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 та відповідно досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_5 , а тому аліменти з ІНФОРМАЦІЯ_5 по 27 травня 2025 року стягнуті судом з відповідача незаконно, за період коли ОСОБА_4 вже не мав правового статусу дитини у зв`язку із досягненням повноліття, відповідач не звернув уваги, що суд першої інстанції не стягував аліменти по 27 травня 2025 року, а стягнув аліменти з 04 вересня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття.

Зазначене узгоджується з вимогами ст. 183 СК України.

Доводи апеляційної скарги в частині, що відповідач має на утриманні іншу малолітню дитину, що є додатковою підставою для зменшення розміру стягнутих з відповідача аліментів до 1/6 частини після ІНФОРМАЦІЯ_5, апеляційний суд відхиляє з огляду на наступне.

Згідно ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

За змістом ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, зменшення розміру аліментів можливе лише при погіршенні спроможності відповідача сплачувати аліменти у раніше призначеному судом розмірі, а також - із урахуванням інтересів дитини, та інших осіб, на утримання яких з нього стягнуто аліменти, що має довести відповідач.

В зазначеній справі жодна з сторін не заявляла позовних вимог про зменшення розміру аліментів.

Зменшення розміру аліментів, що стягнуті оскаржуваним судовим рішенням, у зв`язку з тим, що відповідач має на утриманні іншу дитину без доведення його майнового становища, яке не дозволяє йому сплачувати аліменти в розмірі, визначеному судом першої інстанції, не буде відповідати інтересам дітей сторін.

Аналогічні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження 61-702св19), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20), від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21), від 03 липня 2024 року у справі № 552/2073/23 (провадження № 61-1193св24), від 22 липня 2024 року у справі № 688/4308/23 (провадження № 61-5168св24).

Крім того, з огляду не надання відповідачем суду доказів свого матеріального становища, відсутні підстави вважати, що стягнуті з відповідача аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, позбавляє належного утримання іншу доньку відповідача, на яку аліменти не стягуються.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанцій містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі наявних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи апеляційної скарги з урахуванням наведених в цій постанові апеляційного суду підстав та обґрунтувань, зведені лише до незгоди з висновком суду першої інстанції без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів зроблений судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених частиною 3 статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді Фінагеєв В.О.

Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.