ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 201/9663/23

провадження № 61-705св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду

м. Дніпропетровська від 08 серпня 2024 року у складі судді Католікяна М. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору укладеним.

Позов мотивований тим, що з 2014 до 2020 року сторони перебували

у фактичних шлюбних відносинах. Відповідачу на праві власності належав автомобіль марки «Toyota», реєстраційний номер НОМЕР_1 . У серпні 2018 року сторони домовились, що відповідач продасть цей автомобіль позивачу.

ОСОБА_1 продав належний йому автомобіль марки «Renault» і, додавши до цієї суми додаткові кошти, за 8 000,00 дол. США придбав у відповідача вказаний автомобіль. ОСОБА_2 передала позивачу два комплекти ключів,

і ОСОБА_1 почав ним користуватися. У подальшому позивач не зміг зареєструвати право власності на автомобіль, оскільки для цього необхідна була особиста присутність відповідача, яка від оформлення правочину ухилилася.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати укладеним договір від 22 серпня 2018 року купівлі-продажу автомобіля «Toyota RAV4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , 2008 року випуску, між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 ..

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня

2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що 22 серпня 2018 року сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору купівлі-продажу спірного автомобіля, у розумінні статей 638, 655 ЦК України, про що свідчить відсутність будь-яких доказів на підтвердження цієї обставини, отже, підстав вважати, що між ними був укладений договір купівлі-продажу, немає. Позивач також не довів належними та допустимими доказами факт передання відповідачу коштів за начебто придбаний ним автомобіль.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня

2024 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог і доводів касаційної скарги

15 січня 2025 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач ухиляється від переоформлення автомобіля на ім`я позивача. Суди безпідставно не надали належної оцінки аргументам представника позивача. Оскаржувані судові рішення ухвалено без з`ясування ставлення відповідача до заявленого позову. Суд не сприяв у врегулюванні спору шляхом досягнення угоди між сторонами. Суд надав перевагу тільки стороні відповідача. Висновки суду ґрунтуються суто на припущеннях. Між сторонами фактично було узгоджено та виконано умови статей 638, 640, 641, 655 ЦК України.

Аргументи інших учасників справи

12 березня 2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що, звертаючись до суду з цим позовом, позивач фактично просить визнати за ним право власності на спірний автомобіль. Позивач не довів, що перебував з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах у вказаний ним період. Доказів того, що сторони досягли укладення добровільного та узгодженого договору з погодженими істотними умовами, немає. Доказів передання коштів позивач не надав, а відповідач їх не отримувала.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2025 року представнику ОСОБА_1 - ОСОБА_3 поновлено строк на касаційне оскарження рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Кіровського районного суду м. Дніпропетровська.

14 квітня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

ОСОБА_2 з 31 березня 2009 року є власницею автомобіля марки «Toyota», модель - RAV4, 2008 року випуску, тип ТЗ - легковий універсал В, кузов номер - НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 .

22 серпня 2018 року ОСОБА_1 продав належний йому автомобіль «Renault Logan», реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2013 року випуску, за ціною

148 787,73 грн.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказував, що 22 серпня

2018 року між сторонами було укладено усний договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota», модель - RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Заперечуючи проти заявлених вимог, сторона відповідача вказувала, що жодних домовленостей щодо продажу автомобіля «Toyota», модель - RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не було.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які

ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від

05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує, вчиняти чи не вчиняти певний правочин (постанова Верховного Суду

від 06 липня 2022 року у справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 (провадження

№ 61-5293сво23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23)).

Касаційний суд уже звертав увагу, що автономія волі та приватний інтерес

є підвалинами сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у напрацюванні таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб (постанова Верховного Суду від 14 серпня 2024 року

у справі № 601/1396/21 (провадження № 61-6001св23), постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар)

у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов`язанням

є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які

є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча

б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Істотними вважаються умови договору: 1) визнані такими за законом;

2) необхідні для договорів даного виду, тобто прямо не названі у законі як істотні, але є необхідними для договорів певного виду; 3) ті, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Отже, всі умови договору - істотні, звичайні і випадкові - з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами.

В цьому полягає сенс цивільно-правового договору як правової форми узгодження волі сторін, спрямованої на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Отже, лише після узгодження всіх умов договору, які притаманні для певного виду договору, сторони можуть їх виконати.

За правилами, встановленими частиною першою статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частини перша, друга статті 640 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи

і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установивши, що позивач не надав належних і допустимих доказів погодження сторонами усіх істотних умов договору купівлі-продажу автомобіля «Toyota», модель RAV4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , зокрема, ціни продажу транспортного засобу; передання позивачем і отримання відповідачем коштів за купівлю спірного автомобіля; направлення позивачем на поштову адресу відповідачки чи адресу електронної пошти тощо вимог щодо укладення нею відповідного договору купівлі-продажу з серпня 2018 року, а також те, що відповідач не визнає факт укладення з позивачем договору купівлі-продажу автомобіля «Toyota RAV4», реєстраційний номер НОМЕР_1 , суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки судів першої

і апеляційної інстанцій у цій справі не суперечать висновкам Верховного Суду

у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої і апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи, необхідності переоцінки доказів та власного тлумачення норм матеріального права. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від

08 серпня 2024 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від

27 листопада 2024 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня

2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 листопада

2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська