ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 197/980/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

сторони:

позивач Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК»,

відповідачка - ОСОБА_1 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України,без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» на рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2025 року, яке ухвалено суддею Панчуком М.В. у селищі Широковму Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 17 листопада 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» (далі - АТ «ТАСКОМБАНК») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 17.12.2021 між АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 2673025-207, згідно якого позичальнику надано кредит в сумі 42760 грн, строком на 24 місяці.

Згідно з умовами договору, позичальнику надано кредит на наступних умовах: дата надання/видачі кредиту 17.12.2021, сума кредиту 42760 грн; строк, на який надається кредит 24 місяці з дати його надання; проценти за користування кредитом 0,01 % річних; комісія за обслуговування кредиту 2,5 % щомісячно.

Умови вищезазначеного Кредитного договору позичальником не виконані, кредитні кошти у встановлені договором строки не повернуті, що мало наслідком утворення заборгованості, яка, станом на дату даного звернення залишається непогашеною.

Станом на 01.07.2025, заборгованість за договором №2673025-207 про надання кредиту від 17.12.2021 становить 61354,27 грн, з яких: 24403,09 грн заборгованість по тілу кредиту; 6,69 грн заборгованість по процентам; 36944,49 грн заборгованість по комісії.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 2673025-207 від 17.12.2021 у розмірі 61354,27 грн, а також понесені судові витрати.

Рішенням Широківського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2025 року у задоволенні позовних вимог АТ «ТАСКОМБАНК» - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ «ТАСКОМБАНК» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про нікчемність умов кредитного договору щодо встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредиту, посилаючись на норми частин першої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Разом з тим, суд не врахував наступне: кредитний договір № 2673025-207 містить чітко визначені та конкретні умови щодо розміру, порядку та періодичності сплати комісії; відповідачка добровільно підписала договір, отримала повну інформацію про загальну вартість кредиту, у тому числі про складові щомісячного платежу; відповідачка протягом тривалого часу виконувала умови договору, здійснюючи платежі з урахуванням комісії, що свідчить про акцепт умов договору та їх фактичне виконання. Ззаначає, що комісія не є платою за окремі інформаційні дії банку, а є елементом фінансової моделі кредиту, про яку відповідачка була належним чином повідомленою до укладення договору, що відповідає вимогам статей 8, 9 Закону України «Про споживче кредитування».

Позивач вважає, що суд вийшов за межі позовних вимог. Предметом даної справи є вимога АТ «ТАСКОМБАНК» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2673025-207 від 17.12.2021. Відповідачкою не заявлялося зустрічного позову, а також не заявлялося вимог про визнання кредитного договору або окремих його положень недійсними чи нікчемними. Незважаючи на це, суд першої інстанції, з власної ініціативи, визнав умови договору щодо щомісячної комісії за обслуговування кредиту нікчемними, чим фактично змінив зміст договірних зобов`язань сторін та предмет спору, що є неприпустимим і суперечить вимогам статей 12, 13, 49 ЦПК України. Такі дії суду свідчать про порушення принципу змагальності сторін, оскільки суд фактично став на бік відповідачки та здійснив правову оцінку обставин, які не були предметом розгляду у даній справі.

Також, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про повне виконання відповідачкою своїх зобов`язань за кредитним договором, ґрунтуючись виключно на арифметичному співвідношенні загальної суми отриманих та сплачених коштів. При цьому, судом не було враховано, що сам по собі факт внесення певної суми грошових коштів не свідчить про припинення зобов`язання, оскільки виконання кредитного зобов`язання здійснюється відповідно до умов договору та черговості погашення заборгованості. Виписка з рахунку, на яку послався суд, підтверджує виключно факт надходження грошових коштів від відповідачки, однак не підтверджує припинення грошового зобов`язання, оскільки не містить інформації про правову та договірну спрямованість кожного платежу та черговість його зарахування.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Пузін Д.М., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «ТАСКОМБАНК» укладено Заяву-договір про надання споживчого кредиту № 2673025-207.

Згідно з умовами договору загальна сума кредиту 42760 грн. Комісія за надання кредиту - 6,9 %, що складає 2760 грн. Сума кредиту без комісії - 40000 грн. Кредитні кошти перераховуються на поточний рахунок № НОМЕР_1 . Строк кредиту - 24 місяці. Проценти за користування кредитом - 0,01 % річних. Комісія за обслуговування кредиту - 6,9 % щомісячно.

Згідно виписки по особовим рахункам ОСОБА_1 , за кредитним договором № 2673025-207, за період з 17.12.2021 по 03.06.2025, що відповідає також дослідженому в судовому засіданні розрахунку заборгованості станом на 03.06.2025, 17 грудня 2021 року на рахунок ОСОБА_1 було перераховано 42760 грн на виконання кредитного договору № 2673025-207 від 17 грудня 2021 року.

ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами та здійснювала погашення заборгованості, зокрема, здійснила сплату коштів у розмірі 69874,08 грн на погашення боргу.

Між сторонами виник спір щодо належного виконання відповідачкою ОСОБА_1 кредитних зобов`язань та наявності правових підстав для стягнення заборгованості у розмірі 61354,27 грн в судовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що умовами укладеного сторонами кредитного договору - інформацією, яка зазначена у заяві № 2673025-207 від 17 грудня 2021 року, передбачено щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 6,9 % від суми кредиту. Проте, ні у цій заяві, ні в інших наявних у справі доказах немає переліку додаткових та супутніх банківських послуг, за які встановлена ця щомісячна комісія. І це при тому, що згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, так як її споживач має право отримувати безоплатно. Позивач не зазначив та не надав доказів узгодження з відповідачем переліку послуг, за які він має сплачувати комісію, при укладенні кредитного договору. Тому, суд дійшов висновку, що, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11, абз. 1 ч. 2, ч. ч. 4, 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», є нікчемними положення умов договору на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування про обов`язок позичальниці щомісячно сплачувати позивачеві комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Тому, вимога банку про стягнення з ОСОБА_1 комісії є незаконною, у зв`язку з чим, суд першої інстанції, встановивши факт нікчемності вказаних умок договору, дійшов висновку про відсутність правових підстав для спрямування позивачем грошових коштів, внесених позичальницею ОСОБА_1 у рахунок погашення заборговності за кредитом, на погашення заборговансоті за комісією. Оскільки, відповідачкою ОСОБА_1 сплачено загалом у рахунок погашення заборгвоансоті за кредитом 69874,08 грн та розмір вказаної суми повністю поглинає заборгованість за кредитом, суд дійшов висновку про недоведеність порушення прав позивача та відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з статтею 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

У матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії заяви-договору №2673025-207 про надання кредиту від 17.12.2021, детальний розпис складових загальної вартості кредиту та графік платежів.

Отже, АТ «ТАСКОМБАНК» та ОСОБА_1 , погодили умови кредитного договору щодо розміру кредиту, мети та строку кредитування, про сплату процентів за користування кредитними коштами, їх розмір та порядок сплати таких процентів.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (комісія за обслуговування кредиту) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Судом встановлено, що умовами кредитного договору від 17.12.2021 передбачено сплату позичальницею щомісячної комісії за обслуговування кредиту, яка складає 6,9 % щомісячно.

Необхідність внесення плати за обслуговування кредиту, передбачена в графіку платежів. Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості складає 2760 грн щомісяця.

При цьому, в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачці та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції в тому, що АТ «ТАСКОМБАНК» не надав доказів наявності, переліку таких послуг, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальниці щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Доводи апеляційної скарги не спростовують вищенаведені висновки суду першої інстанції.

При цьому, колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги позивача АТ «ТАСКОМБАНК» про те, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 не заявлено зустрічних позовних вимог про визнання кредитного договору або окремих його положень недійсними чи нікчемними, з огляду на наступне.

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі №916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона, за загальним правилом, може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину.

Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги і заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду наголошувала, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, пунктах 33.4.-33.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.07.2022 у справі №496/3134/19.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що правові підстави для нарахування відповідачці ОСОБА_1 щомісячної комісії за кредитним договором від 17.12.2021 відсутні.

Як вбачається з наданого банком розрахунку заборгованості та виписки по картковому рахунку, незважаючи про відсутність погодження між сторонами у визначеній законом формі істотних умов договору щодо нарахування та слати комісії, про що зазначалось вище, АТ «ТАСКОМБАНК» здійснювалось погашення заборгованості за комісією за рахунок коштів, внесених відповідачкою ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитом.

ОСОБА_1 сплачено у рахунок погашення заборгвоансоті за кредитом загалом 69874,08 грн та розмір вказаної суми повністю поглинає заборгованість за кредитом (загальна сума, яку ОСОБА_1 має сплатити за 24 місяці користування кредитними коштами становить 43615,20 грн., виходячи із наступного розрахунку: 42760 грн (тіло кредиту) + 855,20 грн (відсотки) = 43615,20 грн.).

Тому, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що заявлена сума заборгованості за кредитом є необґрунтованою, а позовні вимоги задоволенню не підлягають й доводи апеляційної скарги правильність таких висновків суду не спростовують.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» - залишити без задоволення.

Рішення Широківського районного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 29 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: