ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 707/2727/24
Провадження № 22-ц/821/2146/25
категорія: 305010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.

за участю секретаря: Руденко А.О.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: виконавчий комітет Білозірської сільської ради

особа, яка подає апеляційну скаргу: Головне управління Державної казначейської служби України у Черкаській області

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області Яроша Сергія Васильовича на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 02 квітня 2025 року (ухваленого під головуванням судді Волкової Н.С. у приміщенні Черкаського районного суду Черкаської області, повний текст рішення складено 07 квітня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Білозірської сільської ради про відшкодування моральної та матеріальної шкоди,-

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

01 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Виконавчого комітету Білозірської сільської ради про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 29.04.2024 рішенням Черкаського районного суду Черкаської області його позов до адміністративної комісії при виконавчому комітеті Білозірської сільської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення №2/02-17 від 05.03.2024 задоволено; постанову адміністративної комісії при виконавчому комітеті Білозірської сільської ради №2/02-17 від 05.03.2024 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.183 КУпАП у виді штрафу у розмірі 3 400,00 грн скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито.

Позивач вказує, що крім того, 29.07.2024 рішенням Черкаського районного суду Черкаської області його позов до адміністративної комісії при виконавчому комітеті Білозірської сільської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення №8/02-17 від 17.05.2024 задоволено; постанову адміністративної комісії при виконавчому комітеті Білозірської сільської ради №8/02-17 від 17.05.2024 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.183 КУпАП у виді штрафу у розмірі 3 400,00 грн скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито.

Вказав, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення на засідання адміністративної комісії при виконавчому комітеті Білозірської сільської ради його не викликали, чим грубо порушили його право на захист.

При цьому, стягнення як у постанові №2/02-17 від 05.03.2024, так і в постанові №8/02-17 від 17.05.2024 було накладено на нього у виді максимального штрафу у розмірі 3 400,00 грн, чим відповідач поклав на нього надмірний тягар, оскільки він є особою з інвалідністю, має хронічні захворювання та отримує пенсію у мінімальному розмірі.

Також зазначив, що у зв`язку із неправомірним притягненням його до адміністративної відповідальності, його стан здоров`я погіршився, він перебуває у пригніченому стані, відчуває душевні хвилювання, погіршився сон. Крім того, на тлі стресових ситуацій загострилась хвороба.

У зв`язку з протиправним притягненням його до адміністративної відповідальності, він був змушений скласти доручення у нотаріальній формі на ім`я ОСОБА_2 , витрачав кошти на проїзд, канцелярське приладдя та копіювання документів.

На підставі вищевикладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь у рахунок відшкодування моральної шкоди кошти в розмірі 20 000,00 грн та в рахунок відшкодування матеріальної шкоди кошти в розмірі 1 500,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 02 квітня 2025 року позовні вимоги - задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 10 000,00 у рахунок відшкодування моральної шкоди та 796,00 грн у рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір віднесено за рахунок держави.

Компенсовано свідку ОСОБА_3 з коштів Державного бюджету України 1 008,00 грн за відрив від звичайних занять та 63,56 грн у рахунок витрат, пов`язаних з переїздом до іншого населеного пункту.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що сукупність отриманих по справі доказів свідчить про спричинення ОСОБА_1 моральної шкоди, яка виявилась у душевних хвилюваннях через ухвалення постанов про притягнення його до адміністративної відповідальності, порушенні його нормальних життєвих зв`язків та необхідності прикладення позивачем додаткових зусиль для поновлення своїх прав шляхом звернення до суду із позовами про скасування вказаних постанов. У зв`язку із вищевказаним, суд вважав необґрунтованими посилання представника відповідача щодо недоведеності заподіяння позивачеві моральної шкоди.

Зазначені обставини є підставою для відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди, завданої його незаконним притягненням до адміністративної відповідальності.

При визначенні розміру відшкодування спричиненої позивачу моральної шкоди суд враховував загальні засади цивільного законодавства, а саме: справедливість, добросовісність та розумність, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, який є особою з інвалідністю ІІІ групи, характер понесених ним немайнових втрат внаслідок накладення на нього максимального стягнення, передбаченого санкцією статті 183 КУпАП, а також те, що позивача двічі притягнуто до адміністративної відповідальності, прийняв до уваги релевантну судову практику та визначив розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 10 000,00 грн.

Суд звернув увагу, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її збагачення.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, суд зазначив, що такі витрати процесуальним законом віднесено до судових витрат, вони відшкодовуються в порядку, передбаченому відповідним процесуальним законом; їх не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України й вони не можуть бути стягнуті за позовною вимогою в іншому провадженні.

Отже, у межах цього провадження відсутні підстави для відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи, що понесені позивачем у провадженнях про скасування постанов про адміністративне правопорушення, а саме: за виготовлення копій документів на суму 102,00 грн (товарний чек від 15.03.2024) та на суму 117,00 грн (товарний чек від 24.05.2024); придбання канцелярського приладдя на суму 220,00 грн (товарний чек від 05.03.2024), оскільки такі мали бути заявлені позивачем під час розгляду справ у порядку адміністративного судочинства.

Що стосується інших витрат, пов`язаних з розглядом цієї справи на загальну суму 1 592,00 грн, а саме: за складання довіреності у нотаріальній формі у розмірі 800,00 грн (а.с. 49); за виготовлення копій документів на суму 153,00 грн (товарний чек від 01.10.2024) та на суму 16,00 грн (а.с. 110); за придбання квитків на проїзд на суму 490,00 грн (а.с. 50) та на суму 68,00 грн (а.с. 110); за поштову відправку документів на суму 65,00 грн (а.с. 110), то суд вважає їх обґрунтованими.

Оскільки до часткового задоволення підлягають вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди (10 000 грн становить 50% від суми заявлених вимог), то на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з розглядом справи пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 796,00 грн.

Крім того, підлягають компенсації витрати свідку ОСОБА_3 за відрив від звичайних занять. З урахуванням встановленого Законом України «Про Державний бюджет на 2024 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 квітня 2024 року у погодинному розмірі складає 48 грн.; з урахуванням встановленого Законом України «Про Державний бюджет на 2025 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня 2025 року у погодинному розмірі складає 48 грн. З матеріалів справи вбачається, що свідок ОСОБА_3 з`являлася у судові засідання 19.12.2024, 27.01.2025 та 19.02.2025, що включає участь у судових засіданнях та час, витрачений нею час для прибуття до суду (7 годин), виходячи з розрахунку: 19.12.2024 (7 год.*48 грн./год. = 336,00 грн.); 27.01.2025 (7 год.*48 грн./год. = 336,00 грн.); 19.02.2025(7 год.*48 грн./год. = 336,00 грн.), що складає 1 008,00 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 31 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд», представник Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області Ярош С.В., просив рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 02 квітня 2025 року змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини у наступній редакції: стягнути з Виконавчого комітету Білозірської сільської ради на користь ОСОБА_1 10 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди та 796,00 грн у рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи; в іншій частині рішення залишити без змін, вважаючи рішення винесеним частково з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин та без врахування правової позиції Верховного Суду в подібних правовідносинах.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ч. 2 ст. 6 Закону України від 02.06.2016 №1404-VІІІ «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ виконується органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно ч. 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Натомість, відповідно до п. 9 Розділу VІ «Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України» встановлено, що до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів державного бюджету виконується виключно Казначейством України. Безспірне списання коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) здійснюється Казначейством України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень, щодо видатків бюджету в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань.

На виконання зазначеної норми Бюджетного кодексу України прийнято Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затверджений постановою КМУ від 03.08.2011 №845, що визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів, зокрема боржників, прийнятих судами.

Звертає увагу суду, що на час подання заяви питання безспірного списання коштів боржника на законодавчому рівні не врегульовано і тому Порядок №845 фактично заміняє відсутній відповідний Закон.

Відповідно до п.п. 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою КМУ від 15.04.2015 № 215 Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи ( п. 9 Положення).

Отже, Головне управління, як територіальний орган Казначейства, заподіяне в процесі безспірного списання коштів Державного бюджету на виконання судового рішення у справі №707/2727/24, яким суд вирішив питання про права, інтереси та обов`язки Головного управління і відповідно, Головне управління має право звернутись до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції.

Головне управління вважає, що шкода, завдана фізичній особі органом місцевого самоврядування відшкодовується таким органом місцевого самоврядування незалежно від вини цього органу, або її посадової особи, а не за рахунок коштів Державного бюджету, як помилково виснував суд першої інстанції.

Вказує, що судом першої інстанції не були враховані висновки, викладені у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 27.01.2020 у справі№ 459/274/17, згідно яких за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу місцевого самоврядування при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом моральною шкодою. Тобто, боржником є відповідний орган місцевого самоврядування, який бере участь у справі як відповідач. Також зазначено, що шкода повинна бути відшкодована винною особою боржником, а на Казначейство покладається функція з виконання рішення суду щодо стягнення грошових коштів з боржника відповідно до вимог Порядку № 845.

Крім того, судом першої інстанції при вирішенні справи помилково застосовано приписи ст. 1176 ЦК України та Закону України від 01.12.1994 № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури, суду».

Скаржник вважає за можливе застосувати аналогію права до спірних правовідносин, оскільки відповідач, складаючи протоколи про адміністративні правопорушення стосовно позивача, а також приймаючи постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, не здійснював оперативно-розшукової діяльності чи судового розслідування, а також не виконував при цьому функцій прокуратури чи суду і тому, норми ст. 1176 ЦК України та Закону України від 01.12.1994 № 266/94-ВР не можуть застосовуватись при вирішенні спірних правовідносин.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу Черкаського апеляційного суду не надходив

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до протоколу № 2 засідання адміністративної комісії Білозірської сільської ради від 05.03.2024 вирішено притягнути до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та накласти штраф у розмірі 3 400,00 грн.

Постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Білозірської сільської ради №2/02-17 від 05.03.2024 ухвалено накласти на ОСОБА_1 штраф у розмірі 3 400,00 грн.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 29.04.2024 позов ОСОБА_1 до адміністративної комісії при виконавчому комітеті Білозірської сільської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення №2/02-17 від 05.03.2024 задоволено; постанову адміністративної комісії при виконавчому комітеті Білозірської сільської ради №2/02-17 від 05.03.2024 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.183 КУпАП у виді штрафу у розмірі 3 400,00 грн скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито.

Відповідно до протоколу № 9 засідання адміністративної комісії Білозірської сільської ради від 17.05.2024 вирішено притягнути до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та накласти штраф у розмірі 3 400,00 грн.

Постановою адміністративної комісії при виконавчому комітеті Білозірської сільської ради №8/02-17 від 17.05.2024 ухвалено накласти на ОСОБА_1 штраф у розмірі 3 400,00 грн.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 29.07.2024 позов ОСОБА_1 до адміністративної комісії при виконавчому комітеті Білозірської сільської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення №8/02-17 від 17.05.2024 задоволено; постанову адміністративної комісії при виконавчому комітеті Білозірської сільської ради №8/02-17 від 17.05.2024 про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст.183 КУпАП у виді штрафу у розмірі 3 400,00 грн скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито.

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААА №256569 вбачається, що ОСОБА_1 має інвалідність ІІІ групи безтерміново, інвалідність встановлена з дитинства.

Відповідно до консультативного висновку спеціаліста, ОСОБА_1 має захворювання атеросклероз аорти; синдром Ляріша ішемія, н-к 2 ст.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд даної справи з ознаками малозначності згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В повній мірі зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування майнової та моральної (немайнової) шкоди (пункти 8, 9 частини другої статті 16 ЦК України).

Завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте, цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судовій практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України (пункт 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23 ЦК України).

Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine).

Отже, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у виді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Вирішувати такі спори потрібно з урахуванням того, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Відтак позивач, звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Обґрунтовуючи розмір моральної шкоди, яку ОСОБА_1 визначив у розмірі 20 000,00 грн, позивач вказав, що у зв`язку із неправомірним притягненням його до адміністративної відповідальності, його стан здоров`я погіршився, він перебував у пригніченому стані, відчував душевні хвилювання, погіршення сну. Крім того, на тлі стресових ситуацій в нього загострилась хвороба.

Обов`язок доказування в цивільному процесі встановлений статтею 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справах про відшкодування моральної шкоди обов`язок доказування покладається на особу, яка заявляє вимогу про відшкодування такої шкоди.

Доказуванню підлягає факт завдання особі моральної шкоди, в чому така моральна шкода знайшла вираз, в якій грошовій формі чи в якій матеріальній формі особа оцінює завдану їй шкоду та з чого вона при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При вирішенні даного спору, суд першої інстанції встановивши, що постанови, згідно з якими на позивача накладене стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, в подальшому були скасовані рішеннями суду, які набрали законної сили, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито, при тому, що ОСОБА_1 зазнав моральних страждань, які виявились у душевних хвилюваннях через ухвалення постанов про притягнення його до адміністративної відповідальності,необхідності докладення додаткових зусиль для поновлення своїх прав шляхом звернення до суду із позовами про скасування вказаних постанов, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд першої інстанції правильно враховував загальні засади цивільного законодавства, а саме: справедливість, добросовісність та розумність, характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, який є особою з інвалідністю ІІІ групи, характер понесених ним немайнових втрат внаслідок накладення на нього максимального стягнення, передбаченого санкцією статті 183 КУпАП, а також те, що позивача двічі притягнуто до адміністративної відповідальності.

Також судом першої інстанції вірно звернуто увагу, що розмір моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призвести до її збагачення.

Колегія суддів зауважує, що сторони не оскаржують розмір моральної та матеріальної шкоди, визначений судом першої інстанції, скаржник лише не погоджується із рішенням суду в частині стягнення вказаних коштів з Державного бюджету України.

Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла до наступних висновків.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права є учасником цивільних відносин, а тому виступають відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 172 ЦК України).

Статтею 77 Закону України «Про місцеве самоврядування» передбачено, що шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що йому завдано моральну шкоду протиправними діями адміністративної комісії при виконавчому комітеті Білозірської сільської ради, яка полягає в прийнятті відносно нього постанов про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 183 КУпАП із накладенням штрафу у розмірі 3 400,00 грн, які були в подальшому скасовані рішеннями суду, які набрали законної сили, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито і просив стягнути моральну шкоду саме з виконавчого комітету Білозірської сільської ради.

Відповідно до приписів статті 1174 ЦК України обов`язок з відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових або службових осіб органу місцевого самоврядування, покладається саме на відповідний орган місцевого самоврядування як юридичну особу публічного права. Іншого порядку відповідальності посадових або службових осіб органу місцевого самоврядування законом не визначено.

Згідно з постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи і дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, проте, помилково зазначив в резолютивній частині рішення щодо стягнення коштів з Державного бюджету України та в мотивувальній частині помилково послався на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 та ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки предметом даного спору є відшкодування моральної шкоди, завданої органом місцевого самоврядування.

Враховуючи вищевикладене, висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди є правильним, однак в частині того, з кого підлягають стягненню кошти за спричинену позивачеві моральну шкоду, зроблений із неправильним застосуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та з порушенням норм процесуального прав, тому апеляційна скарга Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції - до зміни.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.11 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області задоволена, а позивач звільнений від сплати судового збору, і при зверненні до суду із апеляційною скаргою Головним управлінням Державної казначейської служби України у Черкаській області було сплачено судовий збір у розмірі 1 453,44 грн, тому Головному управлінню Державної казначейської служби України у Черкаській області належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України понесені судові витрати по оплаті судового збору при поданні апеляційної скарги у розмірі 1 453,44 грн.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області Яроша Сергія Васильовича - задовольнити.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 02 квітня 2025 року змінити, виклавши другий абзац резолютивної частини рішення в такій редакції: «Стягнути з Виконавчого комітету Білозірської сільської ради на користь ОСОБА_1 10 000,00 (десять тисяч) грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди та 796,00 (сімсот дев`яносто шість) грн. у рахунок відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи.»

В іншій частині рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 02 квітня 2025 року - залишити без змін.

Компенсувати Головному управлінню Державної казначейської служби України у Черкаській області судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 453,44 грн. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча: О.В. Карпенко

Судді Л.І. Василенко

О.М. Новіков