П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою Релігійної організації «Духовне управління євангельських християн Української християнської церкви «Нове покоління» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2025 року у справі за позовом Релігійної організації «ДУХОВНЕ УПРАВЛІННЯ ЄВАНГЕЛЬСЬКИХ ХРИСТИЯН УКРАЇНСЬКОЇ ХРИСТИЯНСЬКОЇ ЦЕРКВИ «НОВЕ ПОКОЛІННЯ» до ОСОБА_1 , товариства з обмеженою відповідальністю «ГУГЛ» про визнання інформації недостовірною, захист ділової репутації та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

05 вересня 2024року позивач звернувся до Подільського районного суду міста Києва з вказаним позовом до відповідачів.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що у травні 2023 року ОСОБА_1 через мережу Інтернет поширив недостовірну інформацію, що порушує особисті немайнові права позивача як юридичної особи.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_27 відповідач ОСОБА_1 склав «офіційну заяву голови міжнародного Руху «Нове покоління» ОСОБА_2 », в якій він позиціонує себе як «Апостола Руху «Нове покоління» та вказує недостовірну інформацію, яка викладена у фразах: «не позволю никому расхищать наше духовное наследие и возвращаясь в 90-е, превращать «Новое Поколение» в ОПГ украинского разлива».

Таку інформацію ОСОБА_1 розмістив у себе на вебсторінці за посиланням: http:/ ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, таку ж інформацію з вищезазначеними фразами ОСОБА_1 було розміщено на чотирьох вебсторінках різних інтернет-видань у вигляді статті та на ресурсі «YOUTUBE» у вигляді відео.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_26 в інтернет-виданні «Мегапортал християнських ресурсів «InVictory» була розміщена інформація про заяву ОСОБА_1 з посиланням на вищевказану вебсторінку відповідача та процитовано зміст такої заяви, яка завдає шкоди діловій репутації позивача,та розміщена інформація, що є недостовірною:

«Официальное заявление ОСОБА_3 опубликовал в официальном блоге и своих соцсетях 2 мая.

«Принципы лидерства старшего епископа ОСОБА_4 сложившиеся в последние годы, грубейшим образом нарушают не только евангельские нормы и наш внутренний устав, но так же и элементарный человеческий этикет», - сообщается в документе.

«Несмотря на нашу принципиально проукраинскую позицию, духовную помощь и материальную поддержку страдающему народу, со стороны команды ОСОБА_5 мы наблюдаем в свой адрес полубандитские выходки, категорически недопустимые и неприемлемые для христианского сообщества, - говорится в Заявлении. - На рубеже нашего 34-летия я, как основатель и руководитель этого ОСОБА_6 , не позволю никому расхищать наше духовное наследие и возвращаясь в

90-е, превращать «Новое Поколение» в ОПГ украинского разлива».

Така інформація розміщена на російській мові в мережі Інтернет за посиланнями:

- ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- ІНФОРМАЦІЯ_6

Така ж інформація розміщена на українській мові в мережі Інтернет за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3

ІНФОРМАЦІЯ_4 в інтернет-виданні «Християнські новини» в категорії «Життя церкви» була розміщена така ж інформація про заяву відповідача ОСОБА_1 з посиланням на вищевказану вебсторінку відповідача та процитовано вищевказаний зміст такої заяви, яка завдає шкоди діловій репутації позивача.

Така інформація розміщена на російській мові в мережі Інтернет за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Крім того, відповідач ОСОБА_1 в своєму виступі на сайті www.youtube.com вказав таку ж інформацію особисто, що підтверджується посиланнями:

- ІНФОРМАЦІЯ_7

ІНФОРМАЦІЯ_8 відео».

- «ІНФОРМАЦІЯ_9 - відео».

Такими діями відповідач завдає шкоди діловій репутації юридичній особі, а саме Релігійній організації «ДУХОВНЕ УПРАВЛІННЯ ЄВАНГЕЛЬСЬКИХ ХРИСТИЯН УКРАЇНСЬКОЇ ХРИСТИЯНСЬКОЇ ЦЕРКВИ «НОВЕ ПОКОЛІННЯ» (вулиця Дружби, будинок 60, місто Харків, Україна, 61110, ), яка зареєстрована та діє відповідно до вимог чинного законодавства України.

Дата державної реєстрації позивача 29.11.2006. Керівником позивача зареєстровано ОСОБА_7 .

Позивач є релігійним об`єднанням, що складається з релігійних громад, яке створено згідно із Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації», яке представлено своїми центрами (управліннями), розміщених за територіальним принципом.

Відповідно до ст. 35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.

По віросповідній приналежності позивач відноситься до євангельських християн. Віровчення позивача ґрунтується на Біблії (книгах Святого письма Старого та Нового Заповітів (канонічні)) та викладається в Основах віровчення. Позивач підтримує молитовно-канонічний зв`язок, спілкування та співпрацю з іншими існуючими в Україні та за її межами християнськими релігійними організаціями. Діяльність Духовного Управління поширюється на всю територію України. Вищезазначена діяльність визначена статутом позивача.

Заяви відповідача «не позволю никому расхищать наше духовное наследие и возвращаясь в 90-е, превращать «Новое Поколение» в ОПГ украннского разлива» носять образливий характер, не відповідають дійсності та наносять шкоду діловій репутації позивача, де позивач не відноситься до будь-яких «ОПГ» («организованная преступная групировка, переклад з російської мови - «організоване злочинне угрупування»), а є релігійною організацією, створеною та діючою у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Сутність вищевказаних заяв відповідача та мета його діяльності висвітлені на сайті ІНФОРМАЦІЯ_10

Інформація, яка зазначена в письмовій заяві відповідача ОСОБА_1 від ІНФОРМАЦІЯ_27, є недостовірною, такою, що носить образливий характер, не відповідає дійсності та наносить шкоду діловій репутації позивача, оскільки керівник позивача не має статусу підозрюваного, обвинуваченого чи засудженого у будь-якому кримінальному провадженні

Таким чином, оскільки автор вищевказаної неправдивої інформації - відповідач ОСОБА_1 та її розповсюджувач в мережі Інтернет через ресурс Youtube на 2 відео - відповідач ТОВ «ГУГЛ» продовжують розповсюджувати таку інформацію і до цього часу, виникає потреба визнання такої інформації недостовірною та необхідність її спростування.

Враховуючи, що порушення особистих немайнових прав позивача відбулося у результаті поширення недостовірної інформації про позивача в мережі Інтернет з боку автора заяви від ІНФОРМАЦІЯ_27 - відповідачем ОСОБА_1 та поширювача такої інформації - відповідачем відповідач ТОВ «ГУГЛ», на вищевказаних вебсайтах, то належним способом захисту прав позивача є спростування недостовірної інформації у спосіб, визначений ст.ст.94, 277 ЦК України, а саме у який поширювалася недостовірна інформація, шляхом розміщення протягом десяти календарних днів з дня набрання рішенням у даній справі законної сили на зазначених вебсайтах вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування».

Враховуючи викладене, позивач просив суд:

1. Визнати недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію Релігійної організації «ДУХОВНЕ УПРАВЛІННЯ ЄВАНГЕЛЬСЬКИХ ХРИСТИЯН УКРАЇНСЬКОЇ ХРИСТИЯНСЬКОЇ ЦЕРКВИ «НОВЕ ПОКОЛІННЯ» (), інформацію в письмовій заяві ОСОБА_1 від ІНФОРМАЦІЯ_27 у наступних фразах: «не позволю никому расхищать наше духовное наследие и возвращаясь в 90-е, превращать «Новое Поколение» в ОПГ украинского разлива», розміщеної:

1.1. На його вебсторінці за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_11 в мережі Інтернет:

- за посиланням:ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_12

- за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_13

- за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_14

1.2. В мережі Інтернет на сайті www.youtube.com за посиланнями:

- ІНФОРМАЦІЯ_7

ІНФОРМАЦІЯ_15»;

- «ІНФОРМАЦІЯ_16

2. Захистити ділову репутацію релігійної організації «ДУХОВНЕ УПРАВЛІННЯ ЄВАНГЕЛЬСЬКИХ ХРИСТИЯН УКРАЇНСЬКОЇ ХРИСТИЯНСЬКОЇ ЦЕРКВИ «НОВЕ ПОКОЛІННЯ» () через спростування недостовірної інформації у спосіб, у який вона поширювалася - шляхом розміщення ОСОБА_8 протягом 10 (десяти) календарних днів з дня набрання рішенням у даній справі законної сили вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування»:

2.1. На своїй вебсторінці за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_17.

2.2. В мережі Інтернет за посиланнями:

- ІНФОРМАЦІЯ_18

- ІНФОРМАЦІЯ_12

- ІНФОРМАЦІЯ_13

- ІНФОРМАЦІЯ_19

2.3. В мережі Інтернет на сайті www.youtube.com за посиланнями:

- ІНФОРМАЦІЯ_7

ІНФОРМАЦІЯ_20

- ІНФОРМАЦІЯ_21

3. Зобов?язати товариство з обмеженою відповідальністю «ГУГЛ» ( ) припинити розповсюдження недостовірної інформації, викладеної на ресурсі «YOUTUBE» за посиланнями:

- ІНФОРМАЦІЯ_7

ІНФОРМАЦІЯ_22

- ІНФОРМАЦІЯ_23

4. Стягнути судові витрати з відповідача на користь позивача.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 22 червня 2025 року позивач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції виніс оскаржуване рішення без належного врахування наданих позивачем доказів, зокрема листа відповідача ОСОБА_1 , від 02 травня 2023 року та роздруківок із зазначенням IP-адрес, що посвідчені адвокатом, які підтверджують поширення недостовірної інформації в мережі Інтернет і завдають шкоди діловій репутації релігійної організації «ДУХОВНЕ УПРАВЛІННЯ ЄВАНГЕЛЬСЬКИХ ХРИСТИЯН УКРАЇНСЬКОЇ ХРИСТИЯНСЬКОЇ ЦЕРКВИ «НОВЕ ПОКОЛІННЯ», причому суд безпідставно визнав ці докази недопустимими, не надав оцінки їх автентичності та не дослідив їх у місці зберігання; встановлені обставини свідчать, що поширена відповідачем ОСОБА_1 , інформація є недостовірною, носить образливий характер, порушує принцип презумпції невинуватості, положення ЦК України, законів про інформацію та судову практику ЄСПЛ і Верховного Суду України, а тому належним способом захисту цивільних прав позивача є спростування цієї інформації у спосіб, у який вона була поширена, та поновлення порушеного права на недоторканність ділової репутації, чого судом першої інстанції не забезпечено.

У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

14 жовтня 2025 року до апеляційного суду від відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «ГУГЛ» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.

Станом на день розгляду справи відзив від відповідача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу до суду не надходив.

20 жовтня 2025 року до апеляційного суду від відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «ГУГЛ» надійшло клопотання про долучення доказу.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання, призначене на 04 грудня 2025 року з`явилися представник позивача ОСОБА_9 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, та представник відповідача ОСОБА_10 , який просив залишити апеляційну скаргу без розгляду, рішення - без змін.

Інший відповідач у судове засідання не з`явився, про розгляд справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавав.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, в обґрунтування позову позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_27 відповідач ОСОБА_8 , позиціонуючи себе як «Апостола Руху «Нове покоління», на своїй вебсторінці за посиланням http:/ ІНФОРМАЦІЯ_1 розмістив заяву, яка містить інформацію наступного змісту: «не позволю никому расхищать наше духовное наследие и возвращаясь в 90-е, превращать «Новое Поколение» в ОПГ украинского разлива».

Таку ж інформацію відповідач-1 розмістив у вигляді відео на чотирьох вебсторінках різних інтернет-видань у вигляді статті та на ресурсі «YOUTUBE», а саме за посиланнями:

- ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- ІНФОРМАЦІЯ_12

- ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- ІНФОРМАЦІЯ_24

Крім того, таку ж інформацію відповідач-1 повідомив особисто під час свого виступу на сайті www.youtube.com , що підтверджується посиланнями:

- ІНФОРМАЦІЯ_7

ІНФОРМАЦІЯ_8 відео»;

- ІНФОРМАЦІЯ_25

Позивач вказує, що поширена відповідачем-1 інформація є образливою, не відповідає дійсності та наносить шкоду діловій репутації Релігійної організації «ДУХОВНЕ УПРАВЛІННЯ ЄВАНГЕЛЬСЬКИХ ХРИСТИЯН УКРАЇНСЬКОЇ ХРИСТИЯНСЬКОЇ ЦЕРКВИ «НОВЕ ПОКОЛІННЯ», оскільки така організація не відноситься до будь-якого організованого злочинного угрупування, а створена та діє відповідно до вимог чинного законодавства України.

Крім того, поширена відповідачами інформація порушує принцип презумпції невинуватості, закріплений ст. 62 Конституції України, ст. 2 Кримінального Кодексу України, п. 2 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п. 1 ст. 11 Загальної декларації прав людини та п. 2 ст. 14 Міжнародного Пакту про громадянські і політичні права, а також суперечить прецедентній практиці Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу презумпції невинуватості.

Із урахуванням наведеного, позивач вважає, що оскільки порушення його особистих немайнових прав відбулося у результаті поширення недостовірної інформації про позивача в мережі Інтернет з боку автора заяви від ІНФОРМАЦІЯ_27 - відповідачем-1 та поширювача такої інформації - відповідачем-2, на вищевказаних вебсайтах, то належним способом захисту прав позивача є спростування недостовірної інформації у спосіб, визначений ст.ст.94, 277 ЦК України, а саме у який поширювалася недостовірна інформація, шляхом розміщення протягом десяти календарних днів з дня набрання рішенням у даній справі законної сили на зазначених вебсайтах вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «Спростування».

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, зазначив, що позивачем не доведено факт поширення відповідачем ОСОБА_1 оспорюваної інформації, оскільки надані ним роздруківки вебсторінок не були належним чином засвідчені і не відповідали вимогам допустимості доказів, суд враховував норми Цивільного процесуального кодексу України щодо електронних доказів, їх оцінки та подання, зокрема, що паперова копія електронного доказу не є письмовим доказом, а питання достовірності електронних доказів вирішується за стандартом балансу ймовірностей; суд також встановив, що вимоги до ТОВ «Гугл» пред`явлені до неналежного відповідача, оскільки ця компанія не є власником платформи YouTube, не розміщувала спірний контент і не брала участі у його створенні, а автором та власником вебсторінки є відповідач ОСОБА_1 ; суд виходив із принципів змагальності сторін та тягаря доказування, покладеного на позивача, який повинен був довести факт поширення та недостовірність інформації, а також із судової практики Верховного Суду щодо належності відповідачів у справах про захист честі, гідності та ділової репутації, у зв`язку з чим позов визнано необґрунтованим та недоведеним, а витрати на суд покладено на позивача.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що у даній категорії справ належними доказами є саме електронні докази, а не паперові роздруківки вебсторінок з мережі Інтернет. Суд першої інстанції надав належну правову оцінку поняттю електронного доказу, правильно встановив, що надані позивачем паперові роздруківки із сайтів не є електронними доказами у розумінні вимог Цивільного процесуального кодексу України, а також дійшов обґрунтованого висновку про відсутність у матеріалах справи інших належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт поширення спірної інформації відповідачем. За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано визнав недоведеним сам факт розповсюдження оспорюваної інформації.

Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ГУГЛ» не є належним відповідачем у даній справі. Позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про те, що саме ТОВ «ГУГЛ» поширювало оспорювану інформацію, розміщувало її на відповідній вебсторінці користувача на сайті www.youtube.com або що така вебсторінка належить цьому відповідачу. Суд першої інстанції правильно врахував правову природу сервісу YouTube, а також усталену практику Верховного Суду щодо визначення належних відповідачів у справах про захист честі, гідності та ділової репутації.

Переважна більшість доводів апеляційної скарги стосується обставин щодо нібито розповсюдження відповідачем спірної інформації. Водночас ці обставини були детально досліджені та належним чином оцінені судом першої інстанції, у зв`язку з чим апеляційний суд не вбачає необхідності у їх повторному докладному викладенні.

Разом із тим апеляційний суд окремо звертає увагу на те, що для задоволення позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації позивач зобов`язаний не лише довести факт поширення інформації, але й довести її недостовірність та те, що така інформація підлягає спростуванню саме у спосіб, обраний позивачем.

У відповідності до Закону України «Про інформацію» не підлягають спростуванню та визнанню недостовірними оціночні судження, на відміну від повідомлень про факти. Повідомлення про фактичні обставини можуть бути предметом судового розгляду, тоді як висловлення власної думки, оцінки чи критики не може визнаватися недостовірною інформацією. Отже, оціночні судження не підлягають визнанню такими, що не відповідають дійсності.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою, а також чи виходить вона за межі допустимої критики з урахуванням установлених фактичних обставин справи.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, у тому числі гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Згідно із положеннями ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини, особливо якщо такі висловлювання стосуються публічної особи або посадової особи рівня суспільного значення та її діяльність становить суспільний інтерес. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria).

Правильність думки чи оцінки тієї чи іншої особи може бути предметом думки, оцінки інших осіб, але не предметом повноважень судової влади. Вони можуть оспорюватись у порядку полеміки, у тому числі й у друкованому засобі, по радіо чи в телепередачі або іншим адекватним способом. Разом із тим, судді повинні забезпечувати справедливу рівновагу при застосуванні конституційних прав на захист гідності і честі, з одного боку, та свободи слова - з другого.

За своїм характером судження є розумовим актом, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо певних обставин не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

У рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» (Lyshkо v. Ukraine) Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство».

У межах даної справи позивач просив визнати недостовірною інформацію, викладену у фразі: «не позволю никому расхищать наше духовное наследие и возвращаясь в 90-е, превращать „Новое Поколение" в ОПГ украинского разлива». Однак зазначене висловлювання не може бути витлумачене як повідомлення про конкретні фактичні обставини. Із його змісту не випливає твердження про те, що позивач є організованим злочинним угрупованням або здійснює кримінальну діяльність. Висловлювання носить оціночний, емоційно-образний характер та відображає суб`єктивну позицію відповідача щодо небажаного, на його думку, розвитку подій у майбутньому.

Отже, за своїм змістом спірна фраза є оціночним судженням, яке не містить тверджень про існування конкретних фактів і, відповідно, не може бути визнане недостовірною інформацією. З огляду на це, навіть за відсутності інших підстав для відмови у позові, зазначена обставина сама по собі є достатньою підставою для відмови у його задоволенні.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст.34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб.

Аналіз норм Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про інформацію», а також статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод свідчить про необхідність забезпечення балансу між захистом особистих немайнових прав та свободою вираження поглядів, особливо у випадках, коли висловлювання стосуються публічних осіб або питань суспільного інтересу.

Оскільки спірні висловлювання за своїм змістом та мовно-стилістичними ознаками є оціночним судженням, яке не містить повідомлення про конкретні фактичні обставини, воно відповідно до вимог законодавства не підлягає визнанню недостовірною інформацією та не може бути предметом судового спростування. З огляду на це, навіть незалежно від інших установлених судом першої інстанції обставин, така правова характеристика спірного висловлювання є самостійною та додатковою підставою для відмови у задоволенні позову.

З урахуванням наведеного апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Релігійної організації «Духовне управління євангельських християн Української християнської церкви «Нове покоління» залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько