Єдиний унікальний номер справи № 760/3339/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 про визнання рішення незаконним,

В С Т А Н О В И В:

09 лютого 2024 року позивач звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з вказаним позовом до відповідача.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01 лютого 2024 року Комісією з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації було прийнято рішення щодо його сина ОСОБА_3 .

Вважає, що вказане рішення порушує вимоги статей 160, 161 СК України та п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24 вересня 2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», не відповідає інтересам дитини та не враховує всіх обставин життя дитини та його батьків.

Зазначає про те, що з моменту народження сина жодних спорів або протиріч щодо його місця проживання між батьками не виникало. За домовленістю між батьками дитина періодично проживає з батьком, матір`ю, бабусею. На час прийняття рішення комісією спору також не було, син проживає з матір`ю, оскільки він проходить військову службу в період дії воєнного стану в Україні.

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати незаконним рішення Органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації щодо визначення місця проживання сина ОСОБА_3 .

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 25 липня 2025 року позивач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

В обгрунтування апеляційної скарги вказував, що судом першої інстанції не були з`ясовані реальні обставини прийняття неправомірного рішення відповідачем, порушення, які мали місце як по суті так і по формі щодо прийнятого рішення, посилення небезпеки для дитини в результаті прийнятого рішення. Судом не взято до уваги те, що орган опіки і піклування не мав повноважень на прийняття рішення щодо визначення місця проживання дитини за відсутності спору між батьками. Стверджував про абсолютну згоду між батьками щодо місця проживання дитини.

У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

30 вересня 2025 року до апеляційного суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.

У судове засідання, призначене на 20 листопада 2025 року, з`явилися позивач, представник відповідача та третя особа.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

В ході розгляду справи судом було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 44).

З довідки про реєстрацію місця проживання особи від 04 жовтня 2019 року вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 51).

28 грудня 2023 року ОСОБА_2 звернулась до Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю (а.с. 39, 40).

Із заяви вбачається, що батько дитини ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та сином не проживає. ОСОБА_2 неодноразово просила батька надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дитини разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 . Разом з тим, ОСОБА_1 дозволу не надав. Малолітня дитина зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , де позивач не проживає, оскільки він проживає та проходить військову службу в АДРЕСА_3 . Сім`я, в якій виховується ОСОБА_3 , є багатодітною. Для реалізації прав на пільги та державні гарантії є умова реєстрації всіх членів родини за однією адресою. Дитина не зареєстрована разом з матір`ю у зв`язку з наявністю спору між батьком та матір`ю з цього питання.

У матеріалах справи міститься заява від ОСОБА_2 на адресу ОСОБА_1 з проханням надання належним чином оформленого дозволу на перереєстрацію дитини (а.с. 48).

Розгляд питання було призначено на засідання комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації 01 лютого 2024 року, про що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направлені листи від 03 січня 2024 року (а.с. 58, 59).

Відповідно до акту обстеження умов проживання за адресою проживання матері і дитини від 29 січня 2024 року для дитини створені умови для проживання (а.с. 61).

З висновку Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 01 лютого 2024 року № 108/24-506 встановлено, що Служба вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_1 , 2019 року народження, з матір`ю ОСОБА_2 (а.с. 56).

Розпорядженням Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 09 лютого 2024 року № 85 «Про визначення місця проживання малолітньої дитини» визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , 2019 року народження, з матір`ю ОСОБА_2 (а.с. 38).

З витягу з протоколу № 3 засідання комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації від 01 лютого 2024 року встановлено, що ОСОБА_1 на засіданні пояснив, що на сьогоднішній день у нього з ОСОБА_2 відсутній спір щодо проживання дитини з матір`ю, протиріччя між батьками щодо місця проживання сина взагалі відсутні. Єдиний аргумент та мета, чому матір бажає визначити місце проживання сина - зареєструвати малолітнього у помешканні разом з собою. На сьогодні син зареєстрований у службовій квартирі у м. Житомирі, що дасть змогу дитині в майбутньому отримати право власності на житло (а.с. 62).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, дотримуючись вимог чинного законодавства та процедури щодо розгляду заяви про визначення місця проживання дитини, видала розпорядження від 09 лютого 2024 року № 85 «Про визначення місця проживання малолітньої дитини», яким місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , 2019 року народження, визначила з матір`ю ОСОБА_2 . Суд вказав, що позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що оспорюване розпорядження порушує інтереси малолітньої дитини. Навпаки, таке рішення спрямоване на уникнення перешкод для дитини в реалізації соціальних, медичних прав та побутових потреб.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо колегія суддів відхиляє посилання апелянта на відсутність повноважень у органу опіки і піклування на прийняття рішення щодо визначення місця проживання дитини за відсутності спору між батьками.

Як вбачається з матеріалів справи в позовній заяві позивач обґрунтовував свої позовні вимоги лише тим що з його точки зору було порушено норми закону, а саме що орган опіки і піклування не мав права визначати місце проживання дитини оскільки підставою для цього є спір між батьками стосовно місця проживання дитини. В той же час позивач фактично стверджує, що між ними спору не було у зв`язку з чим на його переконання підстав для втручання немає.

Суд апеляційної інстанції не може погодитися з такою позицією. З матеріалів справи вбачається, що розгляд питання щодо визначення місця проживання дитини було ініційовано саме матір`ю дитини, яка подала відповідну заяву до органу опіки, в якій зазначала, що сторони не можуть дійти згоди щодо реєстрації місця проживання спільної дитини. По своїй суті реєстрація декларує місце проживання особи. Оскільки мати звернулася до органу опіки за вирішенням такого питання, вже сам факт подання цієї заяви свідчить про наявність між батьками спору.

ОСОБА_1 стверджує, що має бути саме спір щодо проживання дитини, а не місця її реєстрації. Такі твердження апелянта не можуть бути прийняті колегією суддів, оскільки спір між сторонами існував, і це спір саме щодо місця проживання, оскільки реєстрація місця проживання і є складовим елементом для встановлення місця проживання дитини. При цьому порядок вирішення органом опіки і піклування місця реєстрації дитини не передбачений, наявна лише процедура встановлення місця проживання дитини і це є підставою для подальшої реєстрації місця проживання.

Окрім даних обставин, в апеляційній скарзі зазначено перелік і інших обставин, які з точки зору апелянта були порушені органом опіки і піклування, зокрема щодо неврахування безпеки дитини, неналежності позиції матері щодо необхідності визначення місця проживання дитини. Дані доводи взагалі не можуть прийняті судом апеляційної інстанції та не можуть бути предметом оцінки.

У відповідності до положень ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

З позовної заяви вбачається, що позивачем було оскаржене розпорядження відповідача з підстав відсутності спору між батьками. Жодної іншої доводу щодо неналежності оскаржуваного рішення органу опіки позовна заява не містила. За таких умов питання щодо безпеки дитини чи щодо того яким чином в подальшому було використано розпорядження, прийняте відповідачем, та як воно виконувалося, не було предметом розгляду суду першої інстанції. В свою чергу це обумовлює неможливість вирішення таких питань і судом апеляційної інстанції.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько