Номер провадження: 22-ц/813/5589/25
Справа № 504/2166/17
Головуючий у першій інстанції Барвенко В. К.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру в Одеській області на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 березня 2025 року у цивільній справі за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру в Одеській області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

У липні 2017 року заступник прокурора Одеської області, діючи в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, Головного управління держгеокадастру в Одеській області, звернувся до суду з позовом проти ОСОБА_1 , яким просив суд витребувати у відповідача на користь держави в особі Одеської обласної державної адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0021, яка розташована за адресою: Одеська область, Лиманський район, Чорноморська селищна рада, загальною площею 17,35 га.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що Комінтернівською районною державною адміністрацією Одеської області 27.12.2012 затверджено проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок безоплатно у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства» на території Чорноморської селищної ради (за межами населеного пункту) Комінтернівського району Одеської області.

Вказані проєкти затверджені розпорядженнями Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області № 2870/а-2012, № 2871/а -2012, № 2872/а-2012, № 2873/а- 2012, № 2874/а-2012, № 2875/а-2012, № 2876/а-2012, № 2877/а-2012, №2878/а-2012 від 27.12.2012 року.

У подальшому, як вказує позивач, на підставі вказаних розпоряджень органу місцевого самоврядування були видані державні акти на право власності на вказані вище земельні ділянки, а саме: державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373079 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0018), загальною площею 1,35 га., виданий ОСОБА_6 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373081 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0016), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_8 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373084 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0011), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_3 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373086 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0012), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_4 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373078 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0017), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_5 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373080 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0019), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_7 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373083 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0015), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_9 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373085 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0013), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_2 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373082 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0014), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_10 .

Позивач стверджує, що вказані земельні ділянки фактично розташовані на відстані 85-92 метрів від урізу Чорного моря, та відносяться до земель водного фонду.

У подальшому, на підставі договорів купівлі- продажу, від 17.12.2015 року, від 16.12.2015 року від 22.12.2015 року, від 23.12.2015 року право власності на вказані земельні ділянки набув ОСОБА_1 , а вказані земельні ділянки об`єднані в одну земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0021, загальною площею 17,35 га.

Державним реєстратором Антінескул Ю.В. 22.01.2016 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0021, загальною площею 17,35 га.

Позивач вказує, що з урахуванням викладеного, приймаючи до уваги те, що відчуження спірного об`єкта державної власності фактично здійснено поза волею власника, яким є держава в особі Одеської обласної державної адміністрації, є всі законні підстави для витребування спірного нерухомого майна від добросовісного набувача, яким є ОСОБА_1 на користь держави.

Позивач посилається на правові позиції Вищого господарського суду України від 26.04.2016 року, від 17.10.2016 року у справі № 916/2143/15 та Верховного Суду України від 05.10.2016 року у справі № 916/2129/15, від 02.11.2016 року у справі № 522/10652/15-ц.

Окрім того, позивач зазначає, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України висловленої у постанові від 05.10.2016 року у справі № 916/2129/15 позовна давність до вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння в порядку статті 388 ЦК України не застосовується.

Таким чином позивач просить суд витребувати з власності ОСОБА_1 у власність держави вказану земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0021, загальною площею 17,35 га.

Позиція відповідачау суді першої інстанції.

У 2018 році відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, яким повністю заперечував проти задоволення позову прокурора.

Зокрема, вважав, що позивачем не доведена приналежність спірної земельної ділянки до земель водного фонду.

Також вважав, що прокурор безпідставно представляє державу в особі Одеської обласної державної адміністрації, оскільки, на думку відповідача, у справі відсутні докази того, що державна адміністрація не реалізувала свої права на звернення до суду.

Крім того, у додаткових запереченнях на позов відповідач послався на те, що рішеннями судів скасовані деякі рішення райдержадміністрації та деякі державні акти на право власності на земельні ділянки, але не всі, тому рішення райдержадміністрації в частинах, що не скасовані рішеннями судів, залишаються чинними.

Тому витребувати земельні ділянки з власності ОСОБА_1 не представляється можливим.

Крім того вважав, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, і позивачем не спростована добросовісність набуття ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 березня 2025 року позовну заяву Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, Головного управління держгеокадастру в Одеській області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки, залишено без задоволення.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру в Одеській області просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що судом першої інстанції не в повному обсязі досліджено матеріали справи та зроблено помилкові висновки про відмову у задоволенні позовних вимог.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що суд першої інстанції звертає увагу на ефективність способу захисту права власності на земельну (-ні) ділянку (-ки) водного фонду, які вибули з володіння власника.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово виснувала щодо способу захисту прав власника земельної ділянки водного фонду, право власності на яку зареєстровано за фізичною чи юридичною особою, або якщо земельна ділянка зайнята такою особою.

Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Суд першої інстанції не вбачав необхідності надавати відповідь на інші доводи як позову так і заперечень на нього, оскільки позивач обрав неефективний спосіб захисту.

Однак повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.

Апеляційним судом встановлено, що Комінтернівською районною державною адміністрацією Одеської області 27.12.2012 року затверджено проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок безоплатно у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства» на території Чорноморської селищної ради (за межами населеного пункту) Комінтернівського району Одеської області.

Вказані проєкти затверджені розпорядженнями Комінтернівської районної державної адміністрації Одеської області № 2870/а-2012, № 2871/а -2012, № 2872/а-2012, № 2873/а- 2012, № 2874/а-2012, № 2875/а-2012, № 2876/а-2012, № 2877/а-2012, №2878/а-2012 від 27.12.2012 року.

На підставі вказаних розпоряджень органу місцевого самоврядування, власникам були видані державні акти на право власності на вказані вище земельні ділянки, а саме: державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373079 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0018), загальною площею 1,35 га., виданий ОСОБА_6 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373081 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0016), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_8 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373084 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0011), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_3 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373086 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0012), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_4 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373078 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0017), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_5 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373080 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0019), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_7 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373083 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0015), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_9 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373085 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0013), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_2 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373082 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0014), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_10 .

На підставі договорів купівлі-продажу, від 17.12.2015 року, від 16.12.2015 року від 22.12.2015 року, від 23.12.2015 року право власності на вказані земельні ділянки набув пан ОСОБА_1 , а вказані земельні ділянки об`єднані в одну земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0021, загальною площею 17,35 га.

22 січня 2016 року державним реєстратором Антінескул Ю.В. проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0021, загальною площею 17,35 га.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»).

Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19), від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21) та інших.

Пред`являючи позов, як уже зазначалося, прокурор в інтересах держави просив витребувати у відповідача на користь держави в особі Одеської обласної державної адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0021, яка розташована за адресою: Одеська область, Лиманський район, Чорноморська селищна рада, загальною площею 17,35 га

Прокурор обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що спірна земельна ділянка розташовані на відстані 85-92 метрів від узрізу води та відносяться до земель водного фонду, а тому вони фактично не могли вибувати із власності держави.

Як зазначалося вище, принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права.

Так, землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі рекреаційного призначення, землі водного фонду (стаття 19 ЗК України).

До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм (стаття 58 ЗК України та стаття 4 ВК України; тут і далі у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин).

До земель комунальної власності, які не можна передавати у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених ЗК України (пункт «ґ» частини третьої статті 83 цього кодексу).

Частина друга статті 59 ЗК України обмежує можливість передання земель водного фонду у приватну власність випадком безоплатного передання громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів).

Отже, законодавство України обмежувало безоплатне передання у приватну власність земель водного фонду випадком передання за рішенням уповноваженого органу тільки замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів). Вказане обмеження, визначене на момент виникнення спірних правовідносин у пункті «ґ» частини третьої статті 83 і в частині другій статті 59 ЗК України, було доступним, чітким і зрозумілим, а наслідки його недотримання з огляду на приписи ЦК України передбачуваними для будь-якої особи, яка набула земельну ділянку водного фонду, що не є замкненою природною водоймою загальною площею до 3 гектарів.

Уздовж морів ширина прибережної захисної смуги становить не менше двох кілометрів від урізу води.

Земельні ділянки під прибережні захисні смуги виділяються у межах водоохоронних зон вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності (частина перша статті 60 ЗК України, частина перша статті 88 ВК України).

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води (частина п`ята статті 88 ВК України, абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 19 червня 1996 року № 173 (далі Державні санітарні правила планування та забудови населених пунктів)).

Прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).

Отже, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України.

Органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування можуть передавати, зокрема, громадянам із земель водного фонду на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України; близький за змістом припис закріплює частина третя статті 85 ВК України).

Прибережна захисна смуга уздовж морів, морських заток і лиманів входить у зону санітарної охорони моря і може використовуватися лише для будівництва санаторіїв та інших лікувально-оздоровчих закладів, з обов`язковим централізованим водопостачанням і каналізацією (частина перша статті 90 ВК України; абзац четвертий пункту 2 додатку 13 до Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів).

У межах таких смуг уздовж морів, морських заток і лиманів забороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені (частина друга статті 113 ЗК України).

Тобто, якщо земельна ділянка зайнята прибережною захисною смугою, таку ділянку можна було отримати в оренду для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо, а не у приватну власність для житлового будівництва. Згідно із Законом України «Про морські порти України» перелік цих цілей можливого передання в оренду земельної ділянки, зайнятої прибережною захисною смугою, був розширений у ЗК України цілями догляду, розміщення й обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд. Однак передання такої ділянки у власність ЗК України не передбачав.

Прибережні захисні смуги встановлюються у передбаченому законом порядку за відповідними проєктами землеустрою.

Відповідно до пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого Наказом Мінприроди України 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 ВК України, орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Відсутність окремого проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом.

Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проєкту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу.

Зазначений висновок сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14.

Апеляційний суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц; від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц; від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц; від 07 квітня 2020 року у справі №372/1684/14-ц).

У спорах стосовно прибережних захисних смуг, земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави (зокрема земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення), остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству. Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок, які набуваються лише згідно із законом (постанови від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц, від 14 листопада 2018 року №183/1617/16, від 29 травня 2019 року у справі №367/2022/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц).

У пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц зазначено, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц; від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц; від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц; від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц та інших). Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом.

Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду з огляду на те, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц, від 15 вересня 2020 року у справі №372/1684/14-ц)».

Колегія суддів зазначає, що серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина друга статті 152 ЗК України).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу.

Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі у даній цивільній справі позовну вимогу витребування майна з чужого незаконного володіння слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Із змісту відповіді Управління Держземагенства у Комінтернівському районі Одеської області від 17.07.2014 №10-1503-0-11-2584/2014 вбачається, що за ортофотопланами наявними в управлінні переданими відповідно до наказу Держкомзему від 13 травня 2009 року № 240 «Про організацію та виконання робіт із створення базових та індексних кадастрових карт в рамках проекту «Видача державних актів на право власності на землю у сільській місцевості та розвитку систем кадастру» від 14.10.2009 року, земельні ділянки кадастровий номер :01:003:0011 - 0019 знаходяться на відстані 85-291 метрів від урізу води, і знаходяться на території Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області.

Колегія суддів звертає увагу, що питання законності рішення Комінтернівською районною державною адміністрацією Одеської області 27.12.2012, яким затверджено проєкти землеустрою щодо відведення земельних ділянок безоплатно у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , цільове призначення «для ведення особистого селянського господарства» на території Чорноморської селищної ради (за межами населеного пункту) Комінтернівського району Одеської області, були предметом оцінки у інших судових провадженнях (справи №504/2457/15-ц, 504/2452/15-ц, 504/3922/15-ц, 504/3921/15-ц, 504/2456/15-ц, 504/2461/15-ц, 504/2453/15-ц, 504/2459/15-ц, 504/2451/15-ц).

Аналізуючи судові рішення у даних справах, судова колегія зазначає, що рішення Комінтернівської районної державної адміністрацієї Одеської області 27.12.2012 скасовано, а державні акти на право власності на земельну ділянку скасовані, а саме: державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373079 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0018), загальною площею 1,35 га., виданий ОСОБА_6 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373081 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0016), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_8 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373084 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0011), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_3 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373086 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0012), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_4 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373078 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0017), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_5 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373080 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0019), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_7 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373083 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0015), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_9 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373085 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0013), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_2 , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 373082 від 29.12.2012 року (кадастровий номер :01:003:0014), загальною площею 2,00 га., виданий ОСОБА_10 .

Суди (як і першої інстанції, так і апеляційної інстанції) констатували, що вказані земельні ділянки перебувають у межах 85-291 метрів від урізу води Чорного моря.

Таким чином, вказані земельні ділянки не могли вибути з власності держави, так як знаходяться на відстані 85-291 метрів від урізу Чорного моря і є землями водного фонду з обмеженим правом набуття у приватну власність.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка за кадастровим номером 122755900:01:002:0021 була утворена внаслідок об`єднання земельних ділянок кадастровий номер :01:003:0011 0019, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи зазначене, оскільки спірна земельна ділянка (кадастровий номер 122755900:01:002:0021) утворилась за рахунок об`єднання земельних ділянок кадастровий номер :01:003:0011 0019, які перебувають на відстані 85-291 метрів від урізу Чорного моря, то і спірна земельна ділянка перебуває в межах даної відстані.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що позовні вимоги є доведеними і обґрунтованими, спірна земельна ділянка не могла вибувати із власності держави, а тому власник має право захисту свого порушеного права шляхом задоволення вимог негаторного характеру.

Апеляційний суд відхиляє доводи сторони відповідача, що щодо двох земельних ділянок та відповідних державних актів на право власності прокуратурі було відмовлено у задоволенні позовних вимог, так як у цивільних справа №504/2453/15-ц та №504/2451/15-ц підставою відмови стали порушення процесуального законодавства, а саме пред`явлення позову до неналежного відповідача.

Колегія суддів зазначає, що питання правомірності вибуття земельної ділянки із власності держави входить в предмет доказування за негаторними позовними вимогами, і як вже було встановлено судом апеляційної інстанції, земельна ділянка за кадастровим номером 122755900:01:002:0014, загальною площею 2,00 га, та земельна ділянка за кадастровим номером 122755900:01:002:0016, загальною площею 2,00 га, перебувають на відстані 85-291 метрів від урізу Чорного моря і є землями водного фонду з обмеженим правом набуття у приватну власність.

Щодо доводів відповідача про те, що прокуратура не довела наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, то колегія суддів зазначає таке.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики ЄСПЛ, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією із засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У Рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) Конституційний Суд України зазначив, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини). Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Згідно з абзацом першим частини другої, абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду виклала такі правові висновки.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2017 року у справі №п/800/490/15 (провадження № 21-1393а17) зазначив, що протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи в нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені. Для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи.

Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.

У Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді має наслідком залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.

Якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах виникають підстави для залишення позову без розгляду.

У вищевказаній постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду уточнила свої висновки, зроблені в постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 та в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18, в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

У позовній заяві заступник прокурора Одеської області зазначив, що державним органом, що здійснює функцію контролю за додержанням земельного законодавства, у тому числі за дотриманням органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами вимог земельного законодавства та встановленого порядку набуття і реалізації права на землю є ГУ Держгеокадастру в Одеській області. Однак вказаним органом у даному випадку функції контролю у належний спосіб не виконано і не вжито заходів на усунення порушень.

Крім того, Одеська обласна державна адміністрація, як власник землі, не вжила жодних заході щодо повернення незаконно вилученої земельної ділянки до державної власності.

На підставі зазначеного направлено повідомлення в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

За таких обставин заступник керівника прокуратури Одеської області обґрунтував підстави представництва інтересів держави та подав позов з дотриманням вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 56 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, розглядаючи справу, судова колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовної заяви.

Розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Колегія суддів зазначає, що за подання позовної заяви сплачено судовий збір у розмірі 6966,02 гривень, а за подання апеляційної скарги - судовий збір у розмірі 10449,03 гривні.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь Одеської обласної прокуратури судовий збір за подання:

- позовної заяви у розмірі 6966,02 гривні

- апеляційної скарги у розмірі 10 449,03 гривні.

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Крім того колегія суддів зазначає, що з врахуванням тривалої недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 13, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість виготовлення повного судового рішення у строки, передбачені національним законодавством, а також застосування стабілізаційних графіків відключення світла, апеляційної інстанції було здійснено виготовлення повного тексту судового рішення 25 грудня 2025 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, Головного управління держгеокадастру в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 27 березня 2025 року скасувати.

Постановити у справі нове судове рішення.

Позовні вимоги заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру в Одеській області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки задовольнити частково.

Витребувати у ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави в особі Одеської обласної державної адміністрації земельну ділянку з кадастровим номером :01:002:0021, що розташована за адресою: Одеська область, Лиманський район, селищна рада Чорноморська, загальною площею 17,35 га.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Одеської обласної прокуратури () судовий збір за подання:

- позовної заяви у розмірі 6966,02 гривні

- апеляційної скарги у розмірі 10 449,03 гривні.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 грудня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева