справа № 753/2032/25 головуючий у суді І інстанції Шаповалова К.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Маринушкіним Арсеном Григоровичем та Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Гарант Капітал» поданою представницею - Колесніковою Юлією Едуардівною на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Капітал» про розірвання договору та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

у січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «ФК «Гарант Капітал» про розірвання договору та стягнення коштів, у якому просила суд:

розірвати договір про участь у Фонді фінансування будівництва від 21 серпня 2018 року №86994 та додаткову угоду до договору №86994 від 21 серпня 2018 року про участь у Фонді фінансування будівництва від 21 серпня 2018 року, укладені між позивачем - ОСОБА_1 та АТ АКБ «Аркада», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Гарант Капітал»;

стягнути з ТОВ «ФК "Гарант Капітал» на користь ОСОБА_1 , сплачені за договором про участь у Фонді фінансування будівництва від 21 серпня 2018 року №86994 грошові кошти у розмірі 1 048 538, 41 грн та пеню у відповідності до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 50 675 861, 36 грн;

вирішити питання стосовно стягнення із відповідача судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 21 серпня 2018 року між нею та АТ АКБ «АРКАДА» було укладено договір №86994 про участь у Фонді фінансування будівництва. Предметом договору №86994 є квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в житловому будинку АДРЕСА_2 , кількість кімнат 2 , загальна площа об`єкта інвестування відповідно до проекту 63,58 кв.м.

Згідно із Правил Фонду фінансування будівництва виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція», що затверджені рішенням правління ПАТ АКБ «АРКАДА» від 29 травня 2017 року протокол №45, забудовником виступає ТОВ «Будеволюція».

Відповідно до пункту 5 договору №86994 запланована дата введення забудовником об`єкта будівництва в експлуатацію: складова частина об`єкта будівництва житловий будинок АДРЕСА_4 є серпень 2020 року.

Згідно свідоцтва про участь у ФФБ виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція» (Договір №86994 від 21 серпня 2018 року) загальна вартість об`єкта інвестування складає 1 048 538, 41 грн.

Позивачкою в повному обсязі здійснено оплату вартості квартири як предмета договору №86994, про що свідчить наявність свідоцтва про участь у ФФБ виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція». Запланованою датою введення будинку в експлуатацію, відповідно до вище вказаного свідоцтва, визначено серпень 2020 року, а передачі під заселення - листопад 2020 року.

Однак, станом на дату подання даної позовної заяви, будинок не введений в експлуатацію, а обов`язок Управителя повідомити довірителя про збільшення строків будівництва більш як на 90 днів не виконаний, оскільки відповідачем не було надіслано позивачу жодного повідомлення про збільшення строків будівництва.

З інформації, наявної в Єдиному державному реєстрі судових рішень, позивачу стало відомо, що рішенням Господарського суду міста Києва у справі №910/14861/20 від 25 листопада 2020 року замінено управителя Фонду фінансування будівництва виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція» з АТ АКБ «Аркада» на нового управителя ТОВ «ФК «Гарант Капітал». Тобто, до ТОВ «ФК «Гарант Капітал», як нового управителя Фонду фінансування будівництва виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція», перейшли всі права та обов`язки щодо довірителів цього ФФБ, а тому ТОВ «ФК «Гарант Капітал» як новий управитель Фонду фінансування будівництва виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція», є правонаступником АТ АКБ «Аркада» у взаємовідносинах з позивачем за договором про участь у Фонді фінансування будівництва №86994 від 21 серпня 2018 року.

Оскільки житловий будинок в експлуатацію не введений, об`єкт інвестування (квартира) у власність позивачу не переданий, нові дати введення будинку в експлуатацію та передачі під заселення не окреслені, а кошти передані Управителю ФФБ - не повернуті позивачці, забудовником порушені строки спорудження об`єкта будівництва та неналежно виконані управителем обов`язки, визначені договором №86994, що є підставою для звернення позивачки до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

У відзиві, поданому 24 лютого 2025 року, представниця ТОВ ФК «Гарант капітал» - адвокатка Колеснікова Ю.Е. заперечувала проти задоволення позовних вимог. Вказала, що вини в діях відповідача немає, він став управителем лише на підставі рішення суду в 2021 році. Крім того, ТОВ «Будеволюція» листом від 22 лютого 2022 року за вих. №22/02/22 визначені нові строки для введення будинку в експлуатацію, - грудень 2027 року, про що доведено до відома позивачки. Наразі цей час ще не настав, а отже відсутні підстави для розірвання договору, стягнення коштів та пені, яка взагалі, на її думку, є необґрунтованою. Крім того, вказала, що позивач має право звернутись до відповідача із заявою про розірвання договору в позасудовому порядку та кошти будуть повернуті позивачу у такому випадку після повторної реалізації її квартири.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 вересня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Розірвано договір про участь у Фонді фінансування будівництва від 21 серпня 2018 року №86994 та додаткову угоду до договору від 21 серпня 2018 року №86994 про участь у Фонді фінансування будівництва від 21 серпня 2018 року, укладені між ОСОБА_1 та АТ АКБ «АРКАДА», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Гарант Капітал». Стягнуто з ТОВ «ФК «Гарант Капітал» на користь ОСОБА_1 1 048 538,41 грн, сплачених за договором про участь у Фонді фінансування будівництва від 21 серпня 2018 року №86994, неустойку у розмірі 20 308,08 грн, витрати на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн та 484,48 грн за заяву про забезпечення позову. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ТОВ «ФК «Гарант Капітал» в дохід держави судовий збір у розмірі 8 550,77 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Маринушкін Арсен Григорович 08 вересня 2025 року через систему Електронний суд подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 вересня 2025 року в частині відмови у стягненні пені та зменшення витрат на професійну правничу допомогу, у цій частині ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ТОВ «ФК «Гарант Капітал» на користь ОСОБА_1 згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» пеню у розмірі 50 657 861,36 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 86 100,00 грн.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтувала тим, що суд першої інстанції неправильно застосував правові наслідки рішення Господарського суду міста Києва від 25 листопада 2020 року, зробивши помилковий висновок про обмеження відповідальності нового управителя.

Проте, вказане рішення про заміну управителя ФФБ не встановлювало жодних обмежень щодо відповідальності нового управителя. Правонаступництво у даному випадку, яке набув відповідач на підставі рішення суду, означає перехід усього об`єму прав та обов`язків, включно з відповідальністю за прострочення, яке настало до моменту заміни управителя, а том суд мав стягнути з відповідача суму пені за весь період прострочення, оскільки об`єкт інвестування не введено в експлуатацію та не передано позивачу, зобов`язання відповідача щодо виконання умов договору залишається порушеним від 01 вересня 2020 року і до моменту фактичного виконання.

Відповідач, як управитель фонду фінансування будівництва, системно та свідомо порушує умови договору, продовжуючи співпрацю із забудовником, який неодноразово порушував строки виконання своїх зобов`язань, що підтверджується фактом чергового перенесення строку введення об`єкта в експлуатацію. У таких умовах поведінка відповідача не може вважатися добросовісною, а його дії - такими, що спрямовані на належне виконання зобов`язань перед інвестором.

Позивачка ж як споживач фінансових послуг, у розумінні положень Закону України «Про захист прав споживачів», має право на захист свого порушеного права шляхом стягнення неустойки відповідно до частини 5 статті 10 цього Закону у розмірі 3 % загальної вартості послуги.

Також позивачка вважає несправедливим зменшення судом першої інстанції розміру понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, адже саме внаслідок дій відповідача вона змушена була звернутися до адвоката для належного захисту своїх прав. Відповідач протягом розгляду справи неодноразово вводив суд та позивача в оману, зокрема надаючи інформацію щодо «провадження будівництва», яке фактично не велося і не ведеться. Відповідач подавав до суду значну кількість різноспрямованих та суперечливих документів, кожен з яких вимагав окремого професійного юридичного аналізу. У процесі також пропонувалося замінити об`єкт інвестування на іншу квартиру у будинку, який фактично не збудований і не існує у дійсності. Правова ситуація, що склалася, має очевидну складність: йдеться про невиконання багатосторонніх договірних зобов`язань, заміну управителя на підставі рішення господарського суду, та системні порушення прав довірителя. Втручання в розмір узгодженого між клієнтом і адвокатом гонорару можливе лише у виключних випадках - за наявності доказів його явної неспівмірності або зловживань з боку сторін, чого в даній справі не було доведено. Таким чином зменшення судом витрат до 15 000 грн є необґрунтованим, суперечить принципу змагальності, принципу повного відшкодування понесених витрат та свободі договору.

Крім того, не погодився із рішенням суду першої інстанції відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант капітал» та 02 жовтня 2025 року адвокатка Колесникова Юлія Едуардівна, діючи в його інтересах, через систему Електронний суд подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 вересня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представниця відповідача зазначила, що вважає помилковими висновки місцевого суду щодо наявності підстав для розірвання Договору про участь у ФФБ та стягнення коштів.

ТОВ «ФК «Гарант капітал» не є забудовником і на нього не покладається обов`язок побудувати та ввести в експлуатацію житлові будинки в межах ФФБ «Патріотика».

Обов`язком управителя є управління, грошовими коштами, і відповідач здійснює управління ними до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, як це визначено в п. 42 Договору про участь у Фонд фінансування будівництва.

Відповідач не може порушити умову договору про дотримання запланованої дати введення об`єкта будівництва в експлуатацію, адже на відповідача взагалі не покладений обов`язок визначати цю дату, як і не покладений обов`язок її дотриматись, адже визначити заплановану дату, як і обов`язок побудувати об`єкт будівництва у заплановану дату покладений на забудовника, а не на управителя Фонду фінансування будівництва.

Крім того, укладаючи Договір про участь у Фонді фінансування будівництва, позивачу були відомі Правила Фонду та умови договору про участь у ньому.

Позивач розуміла, що вкладає гроші в об`єкт, який буде споруджений в майбутньому, тобто якого ще не існує, і який буде споруджуватись в тому числі якраз за грошові кошти позивача забудовником ТОВ «Будеволюція» в строки, які буде визначати забудовник і, що договором передбачено можливість перенесення цих строків забудовником без отримання на це згоди позивача на підставі п. 43 Договору про участь у Фонді фінансування будівництва.

Фонд фінансування будівництва передбачає інвестування грошових коштів в будівництво, і не є купівлею-продажем майнових прав - довіритель передає грошові кошти Управителю ФФБ як інвестицію в майбутню квартиру, що було передбачено Законом України «Про інвестиційну діяльність» в редакції, чинній на момент укладення Договору про участь у ФФБ, та Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», а Управитель як фінансова компанія здійснює ліцензійну діяльність з інвестиціями та фінансовими інструментами.

Оскільки для позивача було економічно вигідно внести кошти в Фонд фінансування будівництв, а не купити готову квартиру, адже ціна на такі об`єкти інвестування була значно нижчою, аніж вартість готової квартири, вона внесла грошові кошти в Фонд фінансування будівництва, і прийняла на себе всі ризики, пов`язані з інвестиційною діяльністю, такі як перенесення запланованої дати введення в експлуатацію.

Позивачу також було відомо, що вона здійснює інвестування коштів через механізм Фонду фінансування будівництва, де будівництво здійснює забудовник, а не управитель Фонду. Відповідно, управитель Фонду фінансування будівництва не визначає строки будівництва, як і не несе відповідальність за перенесення забудовником цих строків.

Відповідач вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні помилково встановив порушення забудовником строків спорудження об`єкта будівництва, взявши до уваги заплановану дату, визначену в договорі про участь у Фонді фінансування будівництва, та безпідставно прийшов до висновку про невчинення відповідачем достатніх дій щодо здійснення контролю за дотриманням забудовником умов та зобов`язань за договором, та не встановив причинно-наслідковий зв`язок між діями або бездіяльністю управителя щодо контролю за забудовником та порушенням забудовником строків спорудження об`єкта будівництва.

Вважає, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач допустив порушення, бо недостатньо контролював забудовника станом на серпень 2020 року є помилковим та таким, що не ґрунтується на обставинах справи.

Суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не навів жодних обґрунтувань та мотивів, з яких прийшов до висновку, що відповідач, який тільки з 29 грудня 2020 року замінив попереднього управителя Фонду фінансування будівництва, зобов`язаний був контролювати забудовника і дотримання ним запланованою дати введення в експлуатацію в серпні 2020 року і з яких підстав суд прийшов до висновку, що відповідач порушив цей обов`язок, який на відповідача і не був покладений.

Також місцевий суд безпідставно не взяв до уваги жодного доказу, наданого відповідачем на підтвердження дій, які вживав відповідач для того, щоб фінансування і будівництво об`єкта було продовжено, не надав їм оцінки, не мотивував відхилення цих доказів та не вказав, чому вважав їх недостатніми для підтвердження того, що відповідач дбав про інтереси установника управління.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані також тим, що задоволення судом вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів, внесених позивачем за договором про участь у Фонді фінансування будівництва, є передчасним, оскільки об`єкт будівництва не реалізований Управителем наступному довірителю та не введений в експлуатацію забудовником.

Обов`язок відповідача повернути грошові кошти позивачу виникає внаслідок відмови позивача від участі у Фонді фінансування будівництва, незалежно від того, чи відбувається така відмова безпосередньо за Договором про участь у Фонді фінансування будівництва, чи в судовому порядку.

За обставинами цієї справи позивачка не зверталась до відповідача із заявою про відмову від участі в Фонді фінансування будівництва з підстав зміни технічних характеристик об`єкта інвестування чи порушення забудовником строків спорудження об`єкта будівництва. Строки будівництва, визначені ТОВ «ФК «Гарант капітал» як управителем Фонду фінансування будівництва та ТОВ «Будеволюція» (забудовником) порушені не були. Відповідач здійснював контроль за дотримання забудовником своїх зобов`язань за договором і забудовник не допускав порушень своїх зобов`язань, які виникли на підставі укладених Відповідачем та забудовником договорів.

Відповідно, відповідач не несе відповідальності за дії АТ АКБ «Аркада», оскільки не відбулось універсального правонаступництва у відповідності до ст. 104 ЦК України та передачі всього майна Банку (яким Банк відповідає за порушення своїх зобов`язань як управитель Фонду фінансування будівництва), а відбулась заміна управителя Фонду на підставі рішення суду на підставі ст. 23 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та передача виключно коштів та документів Фонду фінансування будівництва, що підтверджує відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача як управителя Фонду фінансування будівництва і діяльністю забудовника в період до серпня 2020, адже відповідач не був стороною договору в цей час та в період будівництва житлового будинку №14 (який мав би розпочатись не пізніше серпня 2018, щоб бути закінченим в серпні 2020). Також умови Договору про участь у Фонді фінансування будівництва не містять обов`язку управителя ввести об`єкт будівництва в експлуатацію та здійснювати контроль за дотриманням забудовником умов та зобов`язань за договором.

Враховуючи, що сторони не досягли згоди щодо розірвання Договору про участь у Фонді фінансування будівництва, адже позивач не зверталась до відповідача із вимогою про розірвання договору, а підстав, за яких допускається одностороннє розірвання Договору про участь у Фонді фінансування будівництва, ані Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», ані Договір про участь у Фонді фінансування будівництва не містять, враховуючи приписи ч. 1 ст. 651 ЦК України, розірвання Договору про участь у Фонді фінансування будівництва можливе з підстав, визначених законом.

Але в такому разі позивач мала б довести, а суд першої інстанції мав би встановити наявність підстав для розірвання договору про участь у Фонді фінансування будівництва в судовому порядку.

До того ж, станом на сьогоднішній день об`єкт інвестування - квартира №48 в житловому будинку №14 , не реалізований наступному довірителю, а тому не настав строк виплати позивачу коштів у зв`язку з розірванням Договору про участь у Фонді фінансування будівництва з підстав, передбачених ч. 4 ст. 18 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю». А реалізація наступному довірителю можлива тільки після відкріплення об`єкта інвестування від Позивача, яке можливе лише з підстав, які визначені законом і договором. Такою підставою є розірвання Договору про участь у Фонді фінансування будівництва. Отже, задоволення судом вимоги про стягнення з відповідача грошових коштів, внесених позивачем за Договором про участь у Фонді фінансування будівництва, є передчасним, т. як об`єкт будівництва не реалізований Управителем наступному довірителю та не введений в експлуатацію забудовником.

Враховуючи викладене, судом помилково не було застосовано до спірних правовідносин ч. 3 ст. 1044 ЦК, ч. 11 ст. 11, ч. 5 ст. 20 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», не було взято до уваги положення п. 31, 33, 37 Договору про участь у Фонді фінансування будівництва, у зв`язку з чим суд прийшов до передчасного висновку про наявність підстав для стягнення коштів, внесених довірителем до Фонді фінансування будівництва, з відповідача.

Крім того, для застосування ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» суд мав б встановити, що відповідач прострочив надання послуги, якою за договором про участь у Фонді фінансування будівництва є управління грошовими коштами (п. 2, 3 Договору), не виконав свої зобов`язання за договором, зміст яких міститься в п. 7 Договору, або порушив обов`язок, визначений ч. 1 ст. 18 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» щодо контролю за діяльністю забудовника, що мало наслідком збільшення строків будівництва та відповідно завдало шкоди позивачу.

Суду були надані докази на підтвердження вчинених відповідачем дій в межах Фонду фінансування будівництва, в тому числі щодо забудовника, однак, в оскаржуваному судовому рішенні суд вказав, що таких доказів надано не було, при цьому не навівши мотивів відхилення наданих відповідачем доказів.

Судом також не було встановлено, які конкретні дії вчинив або яку конкретну бездіяльність допустив відповідач в контролі за діяльністю забудовника, що мало наслідком порушення ним строків будівництва. Суд також не обґрунтував, чому поклав відповідальність на відповідача за період, в який відповідач взагалі не мав відношення до Фонду фінансування будівництва (серпень 2020 - грудень 2020).

Судове рішення не містить мотивів та посилань на відповідні норми матеріального права, з яких суд вважав неправомірними дії забудовника та відповідача щодо перенесення запланованих строків будівництва та не врахував обставини, які призвели до необхідності такого перенесення.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги в частині витрат позивача на правову допомогу, посилався на те, що суд першої інстанції не врахував, що зазначений представником позивача адвокатом Маринушкіним А.Г. розмір витрат на професійну правову (правничу) допомогу під час розгляду справи у розмірі 86 100,00 грн не підтверджений детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, є неспівмірним зі складністю справи, обсягом матеріалів у справі, кількістю та змістом підготовлених процесуальних документів, а також кількістю судових засідань з розгляду справи.

Відповідач, виходячи з принципів справедливості, пропорційності та верховенства права, також вважає, що розмір гонорару, визначений позивачем та його адвокатом, як і розмір стягнутих судом витрат, є завищеним та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Маринушкіним Арсеном Григоровичем на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Капітал» про розірвання договору та стягнення коштів, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Гарант Капітал» поданою представницею - Колесніковою Юлією Едуардівною на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Капітал» про розірвання договору та стягнення коштів, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

09 жовтня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Маринушкін О.Г. подав відзив, у якому заперечив проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній відповідачем частині законним та обґрунтованим.

09 жовтня 2025 року представниця ТОВ «ФК «Гарант капітал» - адвокатка Колеснікова Ю.В. подала відзив, у якому заперечила проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем частині законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 листопада 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Маринушкін Арсен Григорович доводи апеляційної скарги позивачки підтримав та просив її задовольнити. Заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги відповідача, з підстав наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні представниця ТОВ «ФК «Гарант капітал» - адвокатка Колеснікова Юлія Едуардівна доводи апеляційної скарги відповідача підтримала та просила її задовольнити. Заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги позивача, з підстав наведених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційні скарги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 21 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та АТ АКБ «Аркада» укладено договір №86994 про участь у Фонді фінансування будівництва.

За цим договором довіритель на підставі повного визнання ним Правил фонду фінансування будівництва «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволіюція», що затверджені рішенням Правління ПАТ АКБ «Аркада» (протокол №45 від 29 травня 2017 року) надає свою згоду на участь у фонді фінансування будівництва виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволіюція» (п. 1 договору).

Як передбачено пунктом 4 договору про участь у ФФБ, після отримання від довірителя коштів управитель закріплює за довірителем об`єкт інвестування та видає довірителю свідоцтво про участь у фонді, в якому зазначаються, зокрема, запланована дата введення об`єкта будівництва в експлуатацію (місяць і рік). У разі зміни будь-яких даних, що зазначені у свідоцтві про участь у фонді, таке свідоцтво підлягає заміні.

Відповідно до пункту 5 цього договору об`єктом будівництва за цим договором є житлові масиви у Дарницькому районі м. Києва: складова частина об`єкта будівництва житловий будинок 14 (26 поверхів; каркасно-монолітний) у складі: Комплексна забудова територій об`єктами житлового та соціально-побутового призначення, що споруджене за адресою: АДРЕСА_1 .

Запланована дата введення Забудовником об`єкта будівництва в експлуатацію: серпень 2020 року.

Пунктом 6 договору про участь у ФФБ за довірителем закріплюється об`єкт інвестування з такими характеристиками - вид об`єкта: квартира; номер об`єкта інвестування 48; поверх: 4; кількість кімнат 2; загальна площа об`єкта інвестування відповідно до проекту 63.58 кв. м; вимірна одиниця об`єкту інвестування - 1 кв. м.

Згідно з пунктом 15 договору про участь у ФФБ для закріплення об`єкту інвестування довіритель протягом 2 банківських днів з дня підписання цього договору вносить на рахунок управителя кошти в розмірі 1 068 846,49 грн, що становить не менше 100 відсотків вартості об`єкта інвестування.

ОСОБА_1 були внесені відповідні кошти на виконання умов договору, що не заперечувалось та не спростовувалось відповідачем у справі.

21 серпня 2018 року між позивачем та АТ АКБ «Аркада» укладено додаткову угоду, відповідно до якої сторони домовились протягом дії договору не змінювати об`єкт інвестування, визначений в пункту 6 договору.

21 серпня 2018 року між АТ КБ «Аркада» та ОСОБА_1 укладено договір № 86994 про уступку майнових прав.

АТ АКБ «Аркада» також видало ОСОБА_1 свідоцтво про участь у ФФБ виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція» на об`єкт будівництва.

Відповідно до свідоцтва від 21 серпня 2018 року № НОМЕР_1 запланована дата введення в експлуатацію об`єкта будівництва - серпень 2020 року, запланована дата передачі об`єкта будівництва під заселення - листопад 2020 року.

Як передбачено підпунктом 12 пункту 7 договору про участь у ФФБ, управитель зобов`язаний, зокрема письмово повідомити довірителю про: збільшення строків будівництва більш як на 90 днів; введення об`єкта будівництва в експлуатацію з наданням на його письмову вимогу копії відповідного акта.

Як встановлено судом, рішенням Господарського суду міста Києва від 25 листопада 2020 року у справі № 910/14861/20 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/93436125) замінено управителя Фонду фінансування будівництва виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція» з Акціонерного товариства Акціонерного комерційного банку «Аркада» на нового управителя Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Капітал». Зобов`язано Акціонерне товариство Акціонерний комерційний банк «Аркада» передати новому управителю Фонду фінансування будівництва виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція» Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гарант Капітал» майно, що перебуває у довірчій власності управителя Фонду фінансування будівництва виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція», в тому числі кошти оперативного резерву Фонду фінансування будівництва виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція» та документи, що регламентують функціонування Фонду фінансування будівництва виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція».

Судом також встановлено, що станом на день подання позову (січень 2025 року) та вирішення спору об`єкт будівництва, визначений договором про участь у ФФБ в експлуатацію не введено, нового свідоцтва (на заміну попереднього) про участь у ФФБ виду А «Патріотика» за програмою ТОВ «Будеволюція» на об`єкт будівництва, де зокрема визначені нові строки здачі будинку в експлуатацію, позивачу не видавалось.

Відповідно до Угоди №1-Ф на об`єкт будівництва до Генерального договору № 2 від 19.05.2014 між ПАТ АКБ «Аркада», з однієї сторони та ТОВ «Будеволюція», з другої сторони укладено угоду про організацію будівництва житлового масиву у Дарницькому р-ні м. Києва АДРЕСА_1 із запланованою датою введення об`єкта в експлуатацію IV квартал 2022 року ( а.с. 7,т.2 додатків до відзиву).

07 березня 2019 року відповідно до листа № 841/7/1 АТ АКБ «Аркада» повідомлено ОСОБА_1 про невиконання будівництва значний період часу з причин, незалежних від забудовника та перенесення запланованих дат введення будинку в експлуатацію на листопада 2020 року ( а.с.8, том 1 додатків до відзиву).

07 квітня 2021 року між Міністерством внутрішніх справ України, Міністерством розвитку громад та територій України, Службою безпеки України, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, Київською міською державною адміністрацією, ПАТ ДТЕК «Київські електромережі», модератором ОСОБА_2 , ТОВ «Столиця-Груп», ГО «Об`єднання інвесторів ЖК «Еврика», «Патріотика» та «Патріотика на озерах», народним депутатом ОСОБА_3 , ТОВ ФК «Гарант Капітал», ТОВ ДК «Фундамент» укладено меморандум.

01 листопада 2021 року ТОВ «Будеволюція» повідомлено ТОВ ФК «Гарант-Капітал» про зміни строків спорудження об`єктів будівництва, зокрема по будинку № 34 запланований строк введення в експлуатацію - грудень 2025 року.

19 січня 2021 року ТОВ ФК «Гарант-Капітал» надіслано уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ АКБ «Аркада» копію наказу Господарського суду м. Києва від 31.12.2020 про примусове виконання рішення про передачу від АТ АКБ «Аркада» новому управителю ТОВ ФК «Гарант Капітал» майно, що перебуває у довірчій власності та документи.

24 лютого 2021 року уповноважений на ліквідацію АТ АКБ «Аркада» Луньо І.В. повідомив ТОВ ФК «Гарант-Капітал» про те, що станом на 29.12.2020 на рахунку оперативного резерву 0 грн, залишок коштів на рахунках складає 230 540 грн 92 коп.

25 жовтня 2021 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в АТ АКБ «Аркада» І.В. Луньо повідомлено ТОВ «Гарант Капітал» про передачу документації ФФБ та завершення процедури передачі ФФБ від АТ АКБ «Аркада» до ТОВ ФК «Гарант Капітал» документації, складення актів.

06 грудня 2021 року ТОВ «Будеволюція» повідомлено ТОВ ФК «Гарант Капітал» про розробку уточнень та коригувань календарного графіку фінансування об`єкту будівництва на виконання умов Генерального договору №2 від 19.05.2014 орієнтовно у лютому 2022 року.

13 січня 2022 року внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за фактом заволодіння чужим майном у кримінальному провадженні №0000042.

22 лютого 2022 року ТОВ «Будеволюція» повідомлено ФК «Гарант Капітал» про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АКБ «Аркада».

26 лютого 2024 року ТОВ «Будеволюція» на виконання запиту ТОВ ФК «Гарант Капітал» надано фінансову звітність за період з 2021 року до грудня 2023 року.

14 березня 2024 року уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ АКБ «Аркада» Луньо І. повідомлено ТОВ ФК «Гарант Капітал» про задоволення вимог 7-ої черги відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 27.02.2023 №243 та 09.03.2023 грошові кошти в сумі 244 811 113 грн. 14 коп. було перераховано від АТ АБ «Аркада» на користь ТОВ ФК «Гарант Капітал».

29 березня 2024 року, 28 червня 2024 року, 27 вересня 2024 року ТОВ ФК «Гарант Капітал» запитано у ТОВ «Будеволюція» інформацію та звітність.

25 жовтня 2024 року ТОВ «Будеволюція» надано ТОВ ФК «Гарант Капітал» фінансову звітність за 2024 рік.

08 листопада 2024 року ТОВ ФК «Гарант Капітал» повідомлено непоіменованого довірителя Фонду фінансування будівництва про зміну технічних характеристик об`єкта будівництва АДРЕСА_1 та про запис на прийом.

13 січня 2025 року, 10 березня 2025 року ТОВ «Будеволюція» надано ТОВ ФК «Гарант Капітал» фінансову звітність за 2024 рік.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог місцевий суд встановив доведеним, що договір про участь у Фонді фінансування будівництва №86994 про участь у ФФБ від 21 серпня 2018 року на час вирішення спору належним чином не виконується, забудовником порушено строки спорудження об`єкта будівництва, хоча планове закінчення будівництва вказаного будинку та його здача в експлуатацію відповідачем заявлена на серпень 2020 року і наступний термін здачі будинку в експлуатацію відповідачем не визначено. При цьому відповідачем не надано доказів вжиття ним заходів, передбачених частинами другою, третьою статті 18 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» внаслідок порушення забудовником строків будівництва. Згідно із статтею 11 цього Закону для ФФБ виду А саме забудовник приймає на себе ризик щодо недостатності залучених коштів на спорудження об`єкта будівництва та зобов`язаний своєчасно ввести його в експлуатацію відповідно до проектної документації і виконати усі необхідні роботи для дотримання технічних характеристик об`єктів інвестування та об`єкта будівництва, незалежно від обсягу фінансування. Доводи відповідача про те, що він здійснює контроль цільового використання коштів забудовником не спростовують невжиття ним інших дій, передбачених частиною другою, третьою статті 18 Закону внаслідок неналежного виконання забудовником зобов`язань зі спорудження об`єкта будівництва. Наведені обставини підтверджують істотне порушення умов укладеного між сторонами договору про участь у ФФБ, оскільки позивач, сплативши кошти відповідачу, позбавлений протягом тривалого часу можливості отримати житло, на яке розраховував, про що свідчить істотне збільшення строків будівництва, нового свідоцтва позивачу не видавалось, невчинення відповідачем достатніх дій щодо здійснення контролю за дотриманням забудовником умов та зобов`язань за договором. При цьому, саме відповідач повинен нести ризик, пов`язаний з неясністю умови договору щодо строку завершення будівництва, а сама по собі умова договору про можливість змінювати терміни будівництва з ініціативи забудовника не повинна бути тягарем для споживача його послуг та позбавляти права на своєчасне отримання житла. За наведених обставин позовні вимоги в частині розірвання договору та стягнення вартості фінансування об`єкту інвестування у розмірі 1 048 538,41 грн, що є внесеними коштами до фонду на інвестування будівництва підлягають задоволенню.

Визначаючи розмір пені за Договором, суд першої інстанції виходив з того, що заявлений розмір пені у розмірі 50 675 861,36 грн в 48 разів перевищує вартість винагороди управителя за договором, є непропорційним і таким, що спрямований на безпідставне збагачення, що в свою чергу впливає на інші негативні обтяжливі наслідки (зокрема невиконання інших зобов`язань) для відповідача, які можуть настати, враховуючи кількість інвесторів у будівництво, з якими ТОВ «ФК «Гарант Капітал» має подібні правовідносини.

Із урахуванням зазначеного, а також беручи до уваги, що первісного управителя замінено на ТОВ «ФК «Гарант Капітал» лише в січні 2021 року на підставі судового рішення, тоді як позивач просить стягнути пеню за період з 1 вересня 2020 року по 29 січня 2025 року суд дійшов висновку про наявність істотних обставин, які є підставою для зменшення пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, і визначення її у розмірі тотожному сумі винагороди управителя, тобто у розмірі 20 308,08 грн.

Вирішуючи питання судових витрат в частині витрат на правову допомогу, суд першої інстанції з огляду на умови договору про надання професійної правничої допомоги, враховуючи складність справи, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, наданих позивачу адвокатом, кількості судових засідань, в яких адвокат приймав участь, оцінки співмірності та розумності витрат на оплату послуг адвоката встановленим чинним законодавством критеріям, вважав, що в даній справі витрати на правову допомогу є реальними в розмірі 15 000 грн, що відповідають складності справи та обсягу наданих послуг і виконаних робіт та підтверджені матеріалами справи, а відтак, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заява представника позивача про стягнення витрат на правову допомогу у цивільній справі підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні стягнення решти розміру витрат на правничу допомогу було відмовлено.

На думку апеляційного суду, висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. При цьому, доводи апеляційних скарг не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права при ухваленні рішення, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з ч. 1-3 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв`язку з виконанням цього договору.

Спеціальним законом, який встановлює загальні принципи, правові та організаційні засади залучення коштів фізичних і юридичних осіб в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління цими коштами є Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі по тексту - Закон).

З метою отримання довірителями у власність житла фінансова установа, як управитель, створює ФФБ, управління яким здійснює відповідно до затверджених Правил фонду та договору управління майном (ст. ст. 5, 6, 7, 9 Закону).

Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону правила ФФБ визначають вид ФФБ, процедуру створення ФФБ, порядок організації взаємовідносин забудовника, управителя та довірителів, порядок встановлення управління майном, умови, особливості та обмеження здійснення управління майном, напрями та порядок використання залучених коштів, порядок участі у фонді та відмови від участі в ньому, типи вимірних одиниць об`єктів інвестування, порядок та умови закріплення об`єкта інвестування за довірителем, розмір винагороди управителя, відповідальність управителя і забудовника за невиконання прийнятих на себе зобов`язань, порядок отримання довірителем страхового відшкодування у разі несвоєчасного введення об`єкта будівництва в експлуатацію, невиконання робіт, передбачених договором між управителем і забудовником та договором між управителем і установником фонду, або неналежного виконання таких робіт та інші умови функціонування ФФБ.

Частиною 3 ст. 11 Закону встановлено, що для ФФБ виду А поточну ціну вимірної одиниці об`єкта будівництва, споживчі властивості об`єктів інвестування, коефіцієнти поверху та комфортності визначає забудовник, при цьому він приймає на себе ризик щодо недостатності залучених коштів на спорудження об`єкта будівництва, та зобов`язаний своєчасно ввести його в експлуатацію незалежно від обсягу фінансування.

Управитель - фінансова установа, яка від свого імені діє в інтересах установників управління майном і здійснює управління залученими коштами згідно із законодавством, Правилами фонду та відповідає вимогам, встановленим Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

Договір про участь у ФФБ - договір, відповідно до якого одна сторона (довіритель) передає кошти в управління управителю ФФБ, а друга сторона (управитель ФФБ) зобов`язана закріпити за довірителем об`єкт інвестування, забезпечити державну реєстрацію за довірителем спеціального майнового права на об`єкт інвестування, здійснити інші дії, визначені цим Законом та Законом України «Про гарантування речових прав на об`єкти нерухомого майна, які будуть споруджені в майбутньому».

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону у разі порушення забудовником строків спорудження об`єкта будівництва або у разі неналежного виконання управителем своїх обов`язків, передбачених частиною першою цієї статті, довіритель має право вимагати від управителя дострокового розірвання договору та виплати йому коштів. Управитель зобов`язаний виплатити довірителю кошти у сумі, що визначається відповідно до статті 20 цього Закону при відмові довірителя від участі у ФФБ і не може бути меншою за суму, внесену довірителем до ФФБ. Довіритель не сплачує управителю винагороду за виплату йому коштів у разі, якщо довіритель відмовляється від участі у ФФБ з підстав, визначених цією частиною.

Частиною 4 ст. 18 Закону встановлено, що у разі порушення забудовником строків спорудження об`єкта будівництва або у разі неналежного виконання управителем своїх обов`язків, передбачених частиною першою цієї статті, довіритель має право вимагати від управителя дострокового розірвання договору та виплати йому коштів. Управитель зобов`язаний виплатити довірителю кошти у сумі, що визначається відповідно до статті 20 цього Закону при відмові довірителя від участі у ФФБ і не може бути меншою за суму, внесену довірителем до ФФБ. Довіритель не сплачує управителю винагороду за виплату йому коштів у разі, якщо довіритель відмовляється від участі у ФФБ з підстав, визначених цією частиною.

Отже, підстави для дострокового розірвання договору та виплати коштів довірителю за частиною четвертою статті 18 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю»: у разі порушення забудовником строків спорудження будівництва; у разі неналежного виконання управителем своїх обов`язків, передбачених частиною першою статті 18 Закону (тобто контроль за дотриманням забудовником умов та зобов`язань за договором).

Як вбачається у пункті 5 договору №86994 про участь у ФФБ від 21 серпня 2018 року, запланована дата введення забудовником об`єкта будівництва в експлуатацію - серпень 2020 року. Згідно з свідоцтва про участь у Фонді фінансування будівництва №287563 від 21 серпня 2018 року, запланованою датою введення в експлуатацію визначено серпень 2020 року, датою передачі під заселення - листопада 2020 року.

Відповідач не заперечував факт того, що будівництво об`єкту інвестиції ОСОБА_1 не закінчено, не введено в експлуатацію і не передано у власність останньої станом на дату розгляду справи.

Таким чином порушення забудовником строків спорудження будівництва є самостійною обставиною, за наявності якої довіритель вправі вимагати від управителя дострокового розірвання договору та виплати коштів, які він вніс до Фонду фінансування будівництва, незалежно від наявності вини управителя в порушенні даних строків забудовником.

В пункті 10.3 Договору №86994 від 21 серпня 2018 року визначено, що довіритель має право відмовитися від участі у фонді шляхом розірвання цього Договору та отримати з фонду кошти.

Отже, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав до розірвання договору та стягнення з відповідача, як управителя внесених позивачем коштів.

Апеляційний суд вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача, щодо неправильного застосування судом першої інстанції положень статті 651 ЦК України, а також що відповідач не є забудовником та не відповідає за строки введення будівництва.

У цій справі не заперечується відсутність відповідальності відповідача, як управителя ФФБ за строки будівництва будинку, проте ст. 18 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» надає право позивачу, як довірителю фонду право вимагати розірвання договору з управителем у разі порушення забудовником строків спорудження будівництва.

Отже, посилання відповідача на ті обставини, що він не є забудовником та не відповідає за строки будівництва будинку, в даному випадку правового значення не мають, оскільки закон не пов`язує право довірителя вимагати розірвання договору з управителем з відповідальністю управителя за строки будівництва. Визначальним в цьому випадку є доведення факту порушення строків будівництва забудовником.

Крім того, позивач не заявляв, а суд не розглядав жодної вимоги про покладення на відповідача відповідальності за порушення строків будівництва забудовником.

Також апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача в частині порушення позивачем порядку розірвання договору №86994 про участь у ФФБ від 21 серпня 2018 року, з посиланням на ст. 1044 ЦК України, ст. 20, 21 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та на умови даного договору, які визначають процедуру відмови від участі у ФФБ.

Підставою звернення позивача до суду було, серед іншого, не належне виконання відповідачем, як управителем своїх обов`язків визначених договором та ч. 1 ст. 18 Закону. У зв`язку з цим позивач просив розірвати договір та посилався на ч. 2 ст. 651 ЦК України. Будь-яких вимог щодо порушення прав позивача, які ґрунтуються на неможливості застосування ст. 1044 ЦК України чи ст. 20, 21 Закону позивач не заявляв. Крім того, як ст. 1044 ЦК України так і ст. 20, ст. 21 Закону не визначають порядок розірвання договору з ініціативи однієї з сторін.

Як зазначає відповідач та не заперечує позивач в своїй апеляційній скарзі, сторони не досягли згоди щодо розірвання договору. Враховуючи безумовність права позивача на звернення до суду, та не досягнення згоди з відповідачем на розірвання оскаржуваного договору, відсутність в договорі передбаченого права позивача на його одностороннє розірвання - посилання відповідача на порушення порядку розірвання договору та відмови від нього, визначені самим договором є безпідставними.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про відсутність істотного порушення умов договору з його сторони, а відтак неможливості застосування ст. 18 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» як підстави до розірвання договору.

Статтею 18 цього Закону визначено контроль управителя ФФБ за виконанням зобов`язань за договором. Зокрема, у разі виявлення управителем ризику порушень умов договору управитель має право припинити фінансування будівництва, вимагати розірвання договору, повернення забудовником усіх спрямованих на фінансування будівництва цього об`єкта коштів, відшкодування заподіяних забудовником збитків, перерахування на рахунок ФФБ коштів, необхідних для розрахунків з довірителями відповідно до вимог статті 20 цього Закону, що виходять із ФФБ у зв`язку із розірванням договору про участь у ФФБ, а також здійснювати інші заходи щодо виконання забудовником своїх зобов`язань за договором, визначені цим Законом.

Згідно з частиною одинадцятою статті 20 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» для встановлення факту виконання відповідачем умов договору про участь у ФФБ та факту припинення управління майном необхідне настання трьох таких умов у їх поєднанні: виконання довірителем всіх зобов`язань перед Управителем ФФБ; введення об`єкта до експлуатації; підписання довірителем із забудовником акта прийому-передачі закріпленого за ним об`єкта інвестування після введення об`єкта в експлуатацію.

При цьому Управитель ФФБ при здійсненні управління ФФБ несе зобов`язання перед довірителями ФФБ у межах договору про участь у ФФБ; за письмовою заявою довірителя виступає в інтересах довірителів позивачем у разі невиконання забудовником своїх зобов`язань щодо строків спорудження і якості об`єктів будівництва та передачі довірителям у власність об`єктів інвестування.

Відповідно до п. 5 укладеного між сторонами договору запланована дата введення забудовником об`єкта будівництва в експлуатацію - серпень 2020 року.

Пунктом 12 ч. 7 Договору визначено обов`язок управителя письмово повідомити довірителя про збільшення строків будівництва більш як на 90 днів.

Як встановлено судом першої інстанції, на час звернення позивача до суду з цим позовом об`єкт будівництва не збудовано та до експлуатації не введено.

Як вказував позивач, ТОВ «ФК «Гарант Капітал», як управитель з січня 2021 року не виконував належним чином свої обов`язки, визначені ч. 1 ст. 18 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» з контролю за дотриманням забудовником умов та зобов`язань за договором з метою своєчасного запобігання виникненню ризикових ситуацій у процесі будівництва внаслідок дій забудовника. Крім того відповідач в порушення ч. 7 договору не повідомив позивача про збільшення строків будівництва більш як на 90 днів.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Тобто, саме відповідач, заперечуючи проти доводів позивача, щодо не вчинення ним, як управителем дій з контролю за дотриманням забудовником умов та зобов`язань за договором зобов`язаний був надати суду докази вчинення таких дій.

Разом з тим матеріали справи не містять доказів виконання відповідачем свого обов`язку, як управителя, визначеного ч. 1 ст. 18 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», а саме доказів вчинення будь-яких активних дій направлених на запобігання виникненню ризикових ситуацій у процесі будівництва внаслідок дій забудовника, що могли призвести до змін технічних характеристик об`єктів будівництва та/або об`єктів інвестування; погіршення споживчих властивостей об`єктів будівництва та/або об`єктів інвестування; зростання вартості будівництва більше ніж на двадцять відсотків; збільшення строків будівництва більше ніж на дев`яносто днів.

Крім того, вказуючи на виконання свого обов`язку повідомити довірителя про збільшення строку будівництва більш ніж на 90 днів та посилаючись на письмове повідомлення відповідач не звернув уваги, що жодних належних, достатніх та допустимих доказів, як направлення даного повідомлення позивачу так і отримання його останньою матеріали справи не містять.

Із зазначених підстав також є не обґрунтованими доводи апеляційної скарги відповідача в частині наявності можливості перенесення строків будівництва на підставі п. 43 Договору.

Посилаючись на зазначений пункт договору, відповідач залишив поза увагою, що з моменту спливу запланованого строку введення будинку в експлуатацію, а саме з серпня 2020 року, ним, як управителем не було повідомлено позивача про зміну строку будівництва. Належних доказів протилежного, а відтак і виконання відповідачем п. 43 договору, матеріали справи не містять. Більш того, протягом більш ніж 4 років відповідач не вчинив дій щодо завершення будівництвом інвестованого позивачкою об`єкту нерухомості.

За таких обставин висновки суду першої інстанції щодо наявності істотних порушень умов договору відповідачем є обґрунтованими, оскільки ґрунтуються на наявних у справі доказах, що має наслідком безпідставність доводів апеляційної скарги відповідача в цій частині.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «ФК «Гарант Капітал» в частині банкрутства АТ АКБ «АРКАДА», наявних кримінальних проваджень та вступ в управління ФФБ в час коли вже існували порушення, апеляційним судом відхиляються, оскільки предметом позовних вимог позивача фактично є факт не належного виконання договору відповідачем з грудня 2020 року, тобто за період коли відповідач був управителем згідно оспорюваного договору.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на неправильне визначення судом строку порушення зобов`язань, а саме серпень 2020 року є не обґрунтованими виходячи з наступного.

У договорі №86994 про участь у ФФБ від 21 серпня 2018 року сторони чітко визначили термін виконання зобов`язання - серпень 2020 року, тобто передбачили конкретну календарну дату, яка має неминуче настати.

При цьому слід розуміти різницю між «планованим» та «орієнтовним» строком. Указані поняття не є тотожними.

У даному випадку дата прийняття будинку в експлуатацію була запланованою, а тому мала настати саме в той день, який був визначений договорами про участь у фонді фінансування будівництва житлового будинку (серпень 2020 року), тоді як орієнтована дата може змінитися у силу різних обставин, тому й указує на невизначеність умов такого правочину.

Подібні висновки щодо строку прийняття об`єкта будівництва до експлуатації викладені у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі №757/25889/21.

Колегія суддів також погоджується з оскаржуваним рішенням в частині вирішення позовних вимог про стягнення пені на підставі ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» на суму 20 308,08 грн.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає наступні дефініції: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Таким чином, норми Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються до правовідносин при будівництві житла та операціях з нерухомістю в частині, не врегульованій спеціальним законом.

Як зазначив Конституційний Суд України в Рішенні від 11 липня 2013 року №7-рп/2013 участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач мала на меті задовольнити власні потреби у житлі, вона є споживачем, зокрема фінансової послуги, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, позивачка, у розумінні положень вищезазначеного Закону України «Про захист прав споживачі» має право на захист свого порушеного права шляхом стягнення неустойки у відповідності до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 3% загальної вартості послуги.

В той же час, пунктом 24 Договору про участь у ФФБ визначено, що довіритель сплачує винагороду Управителю на визначені Управителем рахунки за надання послуги здійснення управління коштами, переданими в управління, у розмірі 1,9% від суми таких коштів.

В пункті 27 Договору про участь у ФФБ визначено, що довіритель вносить винагороду в такому порядку:

Винагорода за здійснення управління коштами, переданими в управління.

Довіритель доручає Управителю передані в управління кошти в день внесення розподілити наступним чином:

1) частину коштів, яка складає 98,1% від суми коштів, переданих Довірителем в управління Управителю, зарахувати фонду на інвестування будівництва закріпленого за Довірителем об`єкта інвестування;

2) решту коштів, яка складає 1,9% від суми коштів, переданих Довірителем в управління Управителю, перерахувати в доходи Управителя з призначенням платежу «Винагорода Управителю за надання послуг з управління активами (коштами фонду фінансування будівництва). Без ПДВ.».

Винагорода за надання інших послуг, відповідно до п. 24 цього Договору:

Оплата винагороди за надання Управителем послуг здійснюється до моменту фактичного надання Управителем і послуг.

Оплата винагороди за надання Управителем послуг в межах діяльності з управління активами (коштами з фінансування будівництва) здійснюється без ПДВ.

Управитель має право самостійно утримувати належну йому винагороду за оформлення операцій, передбачених цим договором за рахунок коштів, що підлягають виплати довірителю.

ОСОБА_1 у відповідності до умов Договору №86994 про участь у ФФБ від 21 серпня 2018 року за управління коштами сплатила управителю винагороду у розмірі 20 308,08 грн.

Як встановлено вище, відповідачем не було дотримано умов Договору №86994 про участь у ФФБ від 21 серпня 2018 року та не виконано обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 18 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», зокрема щодо контролю за дотриманням забудовником умов та зобов`язань за договором, що призвело до збільшення строків будівництва більше ніж на дев`яносто днів.

За наведених обставин відповідач має нести відповідальність визначену п. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» виходячи з вартості послуги, що мала бути отримана позивачем, тобто лише в межах суми отриманої винагороди за управління коштами.

Посилання апеляційної скарги відповідача на неможливість стягнення з нього пені, з огляду на відсутність у нього відповідальність за порушення строків будівництва, апеляційний суд відхиляє оскільки позивачка не заявляла, а суд не розглядав вимог про стягнення з відповідача пені за порушення строків будівництва будинку.

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду з метою дотримання балансу між інтересами боржника й кредитора зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Подібний висновок висловлений Верховним Судом України, зокрема, у постанові від 04 листопада 2015 року у справі №6-1120цс15 і Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц.

За таких обставин, апеляційний суд погоджується з висновками місцевого суду в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення пені, оскільки розмір пені не може бути більшим за розмір збитків, в даному випадку за розмір винагороди, яку позивач сплатила відповідачу, як управителю ФФБ, тобто 20 308,08 грн.

Також колегія суддів відхиляє доводи сторін щодо неправильного розподілу витрат на правничу допомогу.

Частина 1 статті 137 ЦПК України вказує, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Крім цього, пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно з вимогами частин 1, 2, 5, 6 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року у справі №757/60277/18-ц.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Колегією суддів встановлено, що представництво інтересів позивачки ОСОБА_1 у цій справі здійснював адвокат Маринушкін А.Г. на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 21 січня 2025 року №7/2025. Відповідно до пункту 3.1 договору сторони визначили, що за виконання договору клієнт зобов`язується сплатити на користь Бюро витрати на професійну правничу допомогу та інші витрати у розмірі та порядку, визначеному по угоді сторін. Сума витрат на професійну правничу допомогу визначається у додатковому договорі, що є додатком № 1 до цього договору та є його невід`ємною частиною. В зазначеному додатку визначаються порядок, спосіб та терміни оплати.

Відповідно до додатку № 1 до договору від 21 січня 2025 року №7/2025 гонорар фіксований у розмірі 86 100 грн - складання процесуальних документів та представництво інтересів в суді.

Згідно із копією довідки, виданої АБ «Арсена Маринушкіна» ОСОБА_1 сплатила на користь Бюро кошти у розмірі 86 100 грн на підставі договору про надання професійної правничої допомоги №7/2025 від 21 січня 2025 року.

За змістом частини третьої статті 237 ЦК України однією з підстав виникнення представництва є договір.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21 зауважила, що неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

З аналізу ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» слідує, що гонорар може встановлюватися у формі:

- фіксованого розміру,

- погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу.

За вимогами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При цьому, за ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Колегія суддів проаналізувала надані представником Вронської О.М. докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), та з урахуванням правових висновків Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат з фіксованим розміром гонорару, погоджується, що враховуючи положення статті 141 ЦПК України, та зважаючи на підставу та предмет позову, тривалість судових засідань та процесуальні дії, які вчинялись під час їх проведення, виходячи з обсягу фактично наданих послуг, з урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, зважаючи на принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також розумності їхнього розміру, зважаючи на заяву представника відповідача про зменшення витрат на правову допомогу, місцевий суд підставно відшкодував ОСОБА_1 за рахунок відповідача витрати на професійну правничу допомогу на суму 15 000,00 грн, оскільки такий розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, з урахуванням складності справи.

Інші доводи апеляційних скарг також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянтів.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Маринушкіним Арсеном Григоровичем - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Гарант Капітал» подану представницею - Колесніковою Юлією Едуардівною - залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова