КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані представником Стареньким Сергієм Євгенійовичем , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Матвєєвої Ю.О. в м. Київ 26 серпня 2025 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Матвєєвої Ю.О. в м. Київ 10 вересня 2025 року, апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником Городок Яною Володимирівною , на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Матвєєвої Ю.О. в м. Київ 12 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів з чоловіка на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути з ОСОБА_3 на свою користь аліменти для утримання дружини в розмірі з усіх видів заробітку (доходу) батька, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для працездатної особи щомісячно, починаючи з дати подання цієї заяви і до досягнення дитиною трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 , допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах сплати платежу за один місяць, покласти на відповідача судові витрати.

Позов мотивувала тим, що 02 червня 2018 року зареєструвала шлюб з відповідачем, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_5 . Останні півроку стосунки між подружжям погіршились, відповідач повідомив, що має намір розірвати шлюб, з початку червня 2025 року проживає окремо, іноді відвідує дочку за місцем проживання у позивача, коштів на утримання дитини не надає, уникає врегулювання цього питання, місце його роботи і проживання їй невідоме. 23 червня 2025 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Також позивач обґрунтовано вважає, що її чоловік намагається переоформити їх спільне сумісне майно для уникнення в подальшому його поділу. На даний час вона подала позовну заяву про розірвання шлюбу та поділ майна, вжито заходи забезпечення позову, проте боржник вживає активних дій для відчуження майна та автомобіль вже відчужено відповідачем.

Судовим наказом від 08 липня 2025 року в справі № 761/26149/25 з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дитини в розмірі частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 21 червня 2025 року до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач уникає свого обов`язку по утриманню дитини та дружини, поки дитина не досягла трирічного віку. Позивач в даний час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною, не працює, вимушена проживати у батьків у м. Богуслав, оскільки позбавлена засобів утримання себе і дитини.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 серпня 2025 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі з усіх видів заробітку (доходу) батька, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для працездатної особи щомісячно, починаючи з 22 липня 2025 року і до досягнення дитиною трьох років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 . В задоволенні решти вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах сплати платежу за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір 1211,20 грн.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн., в іншій частині вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2025 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 10121,50 грн.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника Старенького С.С. , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 26 серпня 2025 року, а також додатковим рішенням від 10 вересня 2025 року, подала апеляційні скарги, в яких, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 серпня 2025 року, додаткове рішення від 10 вересня 2025 року та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов в повному обсязі, відмовити в задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Городок Я.В. про ухвалення додаткового рішення.

Обґрунтовуючи апеляційні скарги, посилалася на те, що суд не взяв до уваги надані нею докази, а також не надав можливості отримати докази, які позивач не мала змоги отримати самостійно. Так, у відзиві на позовну заяву відповідач наводить свої підстави для відмови як невеликий дохід, обов`язок сплати аліментів на дитину та наявність непогашених кредитів. Судом першої інстанції факт наявності кредитів було покладено в основу рішення про неможливість відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини. В той же час суд не дослідив ту обставину, що кредити в банках не використовуються відповідачем на утримання дитини, вони носять споживчий характер та використовуються відповідачем для власних потреб. Доказів того, що кредити були отримані ОСОБА_3 за погодженням з позивачем, немає. Також суд не надав належної оцінки строку погашення кредитів, виплати по яким мають завершитись до 17 січня 2026 року, 17 липня 2026 року, 29 вересня 2025 року, 20 грудня 2025 року, 22 жовтня 2025 року, 29 листопада 2026 року, 20 січня 2026 року, 04 жовтня 2025 року, 06 жовтня 2025 року. Основні з них мають незначний характер, та припиняються до кінця 2025 року. Виплата ж аліментів на утримання дружини має термін до 02 квітня 2027 року, а отже суд на підставі незначних кредитних зобов`язань відповідача до 2025 року позбавив позивача можливості і в подальшому до квітня 2027 року отримувати належну суму аліментів.

Також судом не було надано вірну оцінку діям відповідача щодо уникнення від сплати належного розміру аліментів шляхом самостійного переходу на часткову оплату заробітної плати одразу при отриманні позовної заяви про стягнення аліментів.

Так, представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому серед іншого було зазначено, що відповідач перевівся на роботу з меншою оплатою, і цим зокрема було мотивовано його нібито недостатні майнові спроможності для сплати аліментів.

У позивача з розмов із її чоловіком була наявна інформація, яка потребує документального підтвердження в суді, що відповідач умисно за власною ініціативою звернувся до роботодавця для оформлення меншої офіційної заробітної плати в розмірі 50000 грн., з метою уникнення від сплати достатньої суми аліментів на утримання дружини. Це також співпадало з інформацією про доходи відповідача, про який було відомо позивачу до подання позовної заяви в розмірі 200000 грн. Адвокатом було здійснено запит по місцю роботи відповідача, але роботодавець відмовився надавати відповідну інформацію, посилаючись на її конфіденційність.

Іншим способом, ніж отримати дані докази за мотивованою ухвалою суду про витребування доказів, їх отримати неможливо. Відповідне клопотання було заявлено представником позивача 26 серпня 2025 року в суді, так як для розгляду справи мало суттєве значення підстави і порядок переведення ОСОБА_3 на роботу з меншою оплатою, зокрема він саме низьким доходом обґрунтовував свій скрутний майновий стан та неможливість сплачувати аліменти в розмірі частини доходу. Вважала, що необхідним було з`ясувати, чия це ініціатива та в якому порядку його було переведено. Однак суд відмовив у витребуванні цієї інформації, але в той же час взяв до уваги аргументи відповідача, чим позбавив її можливості довести умисний характер дій відповідача по приховуванню суттєвої інформації.

Також суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував своє рішення, чому вважає, що відповідач не може сплачувати частину свого доходу. Відповідач не формулювала свою вимогу у фіксованій сумі, а визначила позовну вимогу у мінімальній частині доходу, яка визначена законом для утримання дитини. Чому ця частина доходу для утримання матері має бути меншою, ніж передбачений розмір для утримання самої дитини, суд не обґрунтував. При цьому в розпорядження суду були надані докази того, що позивач не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною.

Вказувала, що твердження відповідача про неможливість сплачувати аліменти в розмірі від його доходу ним не доведена та не є достатньою підставою для звільнення від обов`язку щодо утримання дружини.

Відповідач не наводить жодних доказів, що йому заважає працювати та отримувати дохід після червня 2025 року, зокрема чому він не перебуває на обліку в центрі зайнятості, не може працювати за трудовим договором чи контрактом, не може здійснювати підприємницьку діяльність тощо, також не надає будь-яких документів про свій реальний дохід протягом цього періоду. Відповідач є здоровим працездатним чоловіком, який вочевидь може працювати, але не робить цього з невідомих причин.

Повідомляла про судові витрати на стадії апеляційного провадження, які складаються з витрат на поштові відправлення та оплату витрат на правничу допомогу в розмірі орієнтовно 10000 грн., вказувала, що докази розміру витрат будуть подані до суду протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляційного суду.

Щодо додаткового рішення суду від 10 вересня 2025 року, зазначала, що рішення порушує норми матеріального та процесуального права, не відповідає принципу законності та справедливості. Стягуючи аліменти на утримання дружини в розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, суд задовольнив 66,66 % позовних вимог. З кожної 1000 грн. доходу позивач просила стягувати 250 грн., суд визначив, що треба стягувати 166,66 грн. Про дану обставину під час судового розгляду представник позивача повідомив суд та наголосив, що у випадку часткового задоволення позову судові витрати розподіляються судом пропорційно до частки задоволених вимог, але судом було проігноровано вимоги ст. 141 ЦПК України щодо пропорційності судових витрат розміру задоволених позовних вимог.

Нагадувала, що з урахуванням п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, на користь відповідача могло бути стягнуто не більше 33,33 % судових витрат, які б були визнані такими, що доведені, в розмірі не більше 3333 грн. Тим не менш суд не врахував дану обставину та стягнув 100 % судових витрат, які вважав співмірними в даній справі.

Судом також були проігноровані вимоги ст. 141 ЦПК України, в якій зазначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволення відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. При розгляді справи було встановлено та на заперечувалась та обставина, що ОСОБА_1 в даній справі звільнена від сплати судових витрат у вигляді судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Тому з урахуванням ч. 6 ст. 141 ЦПК України з позивача взагалі не можуть бути стягнуті судові витрати, які поніс відповідач в зв`язку з позовом до нього про сплату аліментів.

В обґрунтування свого рішення суд послався на встановлену ним обставину щодо неспівмірності заявлених відповідачем судових витрат у 24000 грн., та визначив, що співмірним розміром витрат є 10000 грн. При цьому суд цілком проігнорував та не надав оцінку доказам таких витрат, про які наголошував представник позивача в судовому засіданні, а саме представником відповідача було надано як доказ акт № 1 до договору 3 200 від 27 серпня 2025 року та сам договір разом із додатком № 1 до нього.

Після порівняння акту № 1 та додатку № 1, де зазначено вартість роботи адвоката, очевидними стають розбіжності в часі та оцінці роботи в сторону завищення такої вартості. Зокрема в акті № 1 зазначено, п. 1 «Підготовка та подача відзиву» та зазначено, що на ці послуги витрачено 3 години роботи адвоката та визначено вартість 10500 грн. В той же час у додатку № 1 вартість такої роботи між сторонами узгоджено як 4200 грн. за подання відзиву та зазначено вартість одного документу з обсягом часу до трьох годин роботи (рядок 6 таблиці з видами послуг та сумами гонорару). Отже, подання відзиву мало бути оплачене в розмірі 4200 грн., а не 10500, як зазначено в акті.

Також, в акті № 1 зазначено п. 2 «Підготовка та подача заперечення та відповідь на відзив» та зазначено, що на нього витрачено 2 години роботи адвоката та визначено вартість 6000 грн. В той же час у додатку № 1 до договору вартість такої роботи між сторонами узгоджено як 4200 грн. за подання заперечення на відповідь на відзив та зазначено вартість одного документу з обсягом часу до трьох годин роботи (рядок 6 таблиці з видами послуг та сумами гонорару). Отже, подання заперечення на відповідь на відзив мало бути оплачене в розмірі 4200 грн., а не 6000 грн., як зазначено в акті.

Також, в акті № 1 зазначено в п. 4 участь в судовому засіданні та зазначено, що на нього витрачено 2 години роботи адвоката та визначено вартість 6000 грн. В той же час, у додатку № 1 до договору вартість такої роботи між сторонами узгоджено як 4200 грн. за годину представництва (рядок 3 таблиці з видами послуг та сумами гонорару.

Одночасно з цим представник позивача звертав увагу суду, що таке представництво відбувалось менше години - справа була призначена на 09:30, засідання розпочалось о 09:43, рішення суду оголошено о 10:28 і о 10:30 засідання завершено, що підтверджується протоколом судового засідання. Отже, участь в судовому засіданні протягом однієї години мало бути оплачене в розмірі 4200 грн., а не 5000 грн., як зазначено в акті.

Тому, з урахуванням того обсягу робіт, який зазначений в акті та вартість яких визначена у додатку № 1 до договору, всього вартість роботи адвоката не могла бути більшою, ніж 15100 грн. В той же час дана справа є малозначною та відносно типовою при її підготовці. А тому суд частково вірно визначив, що такий розмір не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат та становить надмірний тягар. В той же час суд залишив поза увагою суперечливість даних доказів та взяв їх до уваги при постановленні рішення. Вважала, що даний акт № 1 не є належним доказом понесення судових витрат, оскільки суперечить за своїм змістом договору та додатку до нього.

Вказувала, що судом також було проігноровано неналежність інших доказів витрат відповідача. Так, останнім було надано на підтвердження своїх витрат три платіжні інструкції на оплату юридичних послуг: на суму 7500 грн. від 28 серпня 2025 року, на суму 6000 грн. від 18 серпня 2025 року, на суму 10500 грн. від 13 серпня 2025 року. В жодному з цих документів не зазначено, в якій конкретно справі надавалися юридичні послуги ОСОБА_3 , ідентифікувати, що ці платежі здійснені саме в справі № 761/30745/25, неможливо. Договір № 200 від 16 червня 2025 року також не містить ідентифікації конкретної справи або послуги. Він носить характер загального представництва у всіх справах клієнта, та не обмежується справою про стягнення аліментів. В той же час між сторонами існували та існують і інші судові провадження, зокрема справа № 367/6916/25 про накладення арешту на квартиру, № 761/26149/25 про стягнення аліментів на дитину, № 367/7621/25 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, № 367/7181/25 про розірвання шлюбу, а також інші справи, що перебувають в стадії підготовки. У всіх згаданих судових справах правничу допомогу відповідачу надає адвокат Городок Я.В., що підтверджується у наданих нею в судах копіях ордеру, виданого на підставі договору від 16 травня 2025 року. Ця інформація підтверджується відомостями, які викладались сторонами у поданих ними заявах по суті спору, та при наданні пояснень суду в судовому засіданні. Тому неможливо стверджувати, що надані суду платежі проводились в рамках правничої допомоги саме у справі № 761/30745/25, а не в інших справах, а відповідно їх неможливо сприймати як доказ в даній справі.

Наголошувала, що витрати на правничу допомогу позивача становили 10000 грн, про стягнення яких 12 вересня 2025 року судом було ухвалене ще одне додаткове рішення у справі. Фактично суд стягнув з позивача та відповідача на користь один одного однакові суми судових витрат, прирівнявши позивача та відповідача за рівнем відповідальності один до одного, що є неприпустимим, оскільки позивач вимушена була на підставі ст. 4 ЦПК України звертатись до суду за захистом свого права на утримання, а відповідач свій обов`язок на утримання не виконував та заперечував. Тому дане додаткове рішення від 10 вересня 2025 року є таким, що порушує такі основні засади цивільного судочинства як диспозитивність, пропорційність, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, які визначені ст. 2 ЦПК України.

Зазначала, що орієнтовний розрахунок судових витрат позивача, пов`язаних з поданням даної апеляційної скарги та її подальшого розгляду, становить 5000 грн. витрат на правничу допомогу.

Від відповідача ОСОБА_3 в особі представника Городок Я.В. надійшли відзиви на апеляційні скарги ОСОБА_3 , в яких відповідач просив апеляційні скарги залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та додаткове рішення від 10 вересня 2025 року залишити без змін, покласти на позивача судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Щодо кредитних зобов`язань відповідача, пояснював, що твердження позивача про те, що суд першої інстанції нібито поклав в основу рішення факт наявності у відповідача кредитних зобов`язань, є безпідставним, необґрунтованим та не відповідає дійсності. Як вбачається з мотивувальної частини рішення, суд першої інстанції лише констатував наявність у відповідача певних кредитних зобов`язань як одну з обставин, що характеризують його реальний фінансовий стан. Це твердження було наведено судом не як підстава для зменшення розміру аліментів, а виключно для всебічного оцінювання матеріального становища сторін.

Із тексту рішення не вбачається, що воно ухвалене виключно з огляду на наявність у відповідача кредитних зобов`язань чи що ці зобов`язання стали визначальним фактором для ухвалення рішення. Навпаки, суд врахував сукупність усіх обставин справи, у тому числі наявність аліментних зобов`язань на користь спільної дитини, рішень доходу відповідача та інші аспекти, які мають значення для правильного вирішення спору.

Крім цього, представник позивача зазначає, що основні з кредитних зобов`язань мають незначний розмір виплат та припиняються до кінця 2025 року. В зв`язку з цим виникає обґрунтоване питання, яким чином представник позивача визначив, які кредитні зобов`язання відповідача є основними, а які додатковими. Таке твердження є оціночним і не підтверджене жодними належними та допустимими доказами. Кредитні зобов`язання відповідача є дійсними, чинними та підлягають виконанню в повному обсязі.

Крім того, в апеляційній скарзі зазначається, що виплата аліментів на утримання дружини має термін до 02 квітня 2027 року, а отже суд на підставі незначних кредитних зобов`язань відповідача до 2025 року позбавив можливості позивача і в подальшому до квітня 2027 року отримувати належну суму аліментів.

Звертав увагу, що в даному випадку стороною позивача здійснюється вільне тлумачення рішення суду, надаючи йому зміст, який не відповідає фактичному змісту судового акта. Суд першої інстанції жодним чином не позбавляв позивача можливості отримувати належну суму аліментів на підставі незначних кредитних зобов`язань. Суд, керуючись принципами розумності, справедливості і пропорційності, обґрунтовано зазначив, що у випадку стягнення з відповідача частини його доходу на утримання дружини, разом із вже існуючим судовим наказом про стягнення частини доходу на утримання дитини, загальна сума аліментних відрахувань становитиме частину заробітної плати. З огляду на те, що заробітна плата є єдиним джерелом доходу відповідача, такий розмір утримань об`єктивно поставить його в скрутне матеріальне становище, що суперечить як принципу збалансованості прав та обов`язків сторін, так і усталеній судовій практиці.

Наголошував, що ніколи не вчиняв жодних дій, спрямованих на уникнення виконання свого обов`язку щодо утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку, а навпаки, у своїх процесуальних документах у суді першої інстанції послідовно наголошував на готовності виконувати свої зобов`язання, водночас просив суд визначити розмір аліментів у межах, які є розумними та справедливими та не ставитимуть під загрозу його матеріальне становище та можливість належним чином виконувати власні базові потреби.

Вказував, що всупереч доводів апеляційної скарги, він у дійсності ніколи не зазначав, що його було переведено на роботу з меншою оплатою, оскільки така обставина не мала місця в реальності. Жодних заяв про переведення чи будь-яких інших дій, спрямованих на зменшення офіційного доходу, відповідач не подавав і не вчиняв. Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач надав суду достовірні документи, що підтверджують факт його офіційного працевлаштування, займану посаду, режим роботи та отримуваний рівень заробітної плати, зазначені докази були досліджені судом в повному обсязі, і підстав для сумнівів у їх достовірності суд не встановив.

Щодо доходу, який нібито отримував відповідач до подання позовної заяви в розмірі 200 000 грн., вказував, що жодного доказу, який би підтверджував наведені твердження, сторона позивача суду не надала, а вказівка на те, що позивачу нібито було відомо про розмір доходу відповідача з приватних розмов, не може вважатися належним доказом у розумінні ст. 76 ЦПК України. Також в апеляційній скарзі зазначено, що відповідач умисно за власною ініціативою звернувся до роботодавця для оформлення меншої офіційної заробітної плати, однак жодного документа, який би свідчив про подання відповідачем будь-яких заяв до роботодавця щодо зміни умов оплати праці, до матеріалів справи не додано.

Звертав увагу, що твердження представника позивача про нібито «повну відмову» роботодавця відповідача надати відповідь на адвокатський запит не відповідає дійсності. Як вбачається з матеріалів справи, на адвокатський запит сторони позивача була надана відповідь частково, роботодавець залишив без задоволення лише ті запитання, які виходили за межі предмета адвокатського запиту або стосувалися інформації, що містить обмежений доступ. Зокрема, відмова стосувалася запитань, що не мали жодного відношення до предмета спору, а ті, що стосувалися факту працевлаштування та посади відповідача, були надані в повному обсязі.

Також в апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що суд першої інстанції відмовив в задоволенні клопотання про витребування доказів. Всупереч ч. 2 ст. 353 ЦПК України представник позивача в апеляційній скарзі не навів жодних змістовних аргументів чи заперечень щодо ухвали суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про витребування доказів, а обмежився суто формальним зауваженням, нібито сам факт відмови суду в задоволенні відповідного клопотання є порушенням прав позивача.

Також представник позивача зазначає, що відповідач своїм низьким доходом обґрунтовував свій скрутний майновий стан. Вважав це твердження суб`єктивним і таким, що не відповідає фактичним даним справи. Згідно з наявними документами, щомісячна заробітна плата відповідача після утримання податків становить 38500 грн., що відповідає середньомісячному рівню заробітної плати по м. Києву та Київській області. Відповідач не є особою з низьким доходом, а отримує дохід, який є середнім по регіону. В зв`язку з цим відповідач лише просив суд встановити розмір аліментів в межах, які були б співмірними з його доходами, забезпечували реальне виконання обов`язку щодо утримання дружини та водночас не ставили в загрозу можливість його власного гідного існування.

Наголошував, що неможливість сплачувати аліменти у розмірі частини від доходу відповідача є не голослівним твердженням, а підтверджується належними та допустимими доказами, наданими до суду разом з відзивом на позовну заяву, які чітко відображають фактичний рівень доходів та об`єктивні фінансові зобов`язання відповідача, у тому числі наявність боргових та кредитних зобов`язань, що виникли в інтересах сім`ї, для забезпечення потреб дружини та спільної дитини.

Представник позивача безпідставно апелює до того, що відповідач не перебуває на обліку в центрі зайнятості або не здійснює підприємницьку діяльність, такі твердження є юридично та фактично безпідставними, оскільки відповідач є офіційно працевлаштованим, отримує стабільну заробітну плату, розмір якої перевищує середній рівень по м. Києву та Київській області.

Вказував, що у відповіді на відзив представник позивача дозволяє собі робити особистісні, не засновані на жодних медичних чи юридичних висновках, судження про відповідача, стверджуючи, що він є здоровим працездатним чоловіком, який вочевидь може працювати, але не робить цього з причин, які відомі тільки йому. Стверджував, що ніколи не відмовлявся від виконання обов`язку щодо утримання дружини до досягнення дитиною трьох років.

Повідомляв, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести в зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, становить 15000 грн.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги позивача в частині оскарження додаткового судового рішення від 10 вересня 2025 року, пояснював, що насправді суд не стягнув з позивача 100 % судових витрат, як вона зазначала в апеляційній скарзі, а встановив до відшкодування суму у розмірі 10000 грн., тоді як сторона відповідача в заяві просила стягнути 24000 грн. Суд фактично зменшив заявлену суму і присудив часткову компенсацію, що свідчить про здійснення судом контролю за співмірністю та розумністю витрат.

Щодо звільнення позивача від сплати судових витрат на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», наголошував, що аналіз ч. 6 ст. 141 ЦПК України стосується виключно порядку компенсації судових витрат у ситуації, коли особа, на користь якої ухвалене рішення, була звільнена від їх сплати, тобто законодавець регулює розподіл витрат між сторонами в разі часткового задоволення позову, але жодним чином не встановлює абсолютного імунітету для звільненої сторони від обов`язку компенсувати витрати іншої сторони, зокрема на професійну правничу допомогу, якщо її позов задоволено частково. Витрати на професійну правничу допомогу є самостійним видом судових витрат, які не ототожнюються з судовим збором, і посилання сторони позивача на положення Закону України «Про судовий збір» є юридично некоректними.

Щодо вартості послуг адвоката за складання та подачу відзиву на позовну заяву, пояснював, що між відповідачем та адвокатом було укладено договір від 16 червня 2025 року, який передбачає не лише базові розцінки на окремі процесуальні документи, а й можливість визначення фактичної вартості послуг з урахуванням обсягу, складності та тривалості роботи. Акт № 1 до цього договору фіксує вже фактично виконаний обсяг робіт, їх тривалість і відповідну грошову оцінку, погоджену сторонами після виконання. Саме цей документ, а не додаток до договору, є первинним доказом реального обсягу та вартості правничої допомоги. У даному випадку дійсно мала місце технічна неточність у зазначенні кількості годин у тексті акта № 1, яка виникла під час оформлення документа адвокатом, у дійсності ж на підготовку та подання відзиву на позовну заяву по справі було витрачено близько 6 годин 30 хвилин фактичної роботи.

Наголошував, що вказаний вид послуги включав не лише безпосереднє написання та подачу відзиву, а й попереднє детальне вивчення змісту позовної заяви та всіх її додатків, аналіз доказової бази, формування правової позиції, узгодження її з клієнтом, а також підготовку процесуального пакету документів для подання до суду, ці етапи є невід`ємною складовою процесу написання відзиву і відповідно мають враховуватись у загальній вартості послуги.

Щодо вартості послуг адвоката за участь в судовому засіданні, зазначив, що при визначенні часу, витраченого як участь в судовому засіданні, адвокат враховувала повний цикл здійснення процесуальної дії, який включав не лише фактичне перебування у залі судового засідання, а й час, необхідний для прибуття до суду, очікування виклику до залу, підготовку до слухання, а також повернення після його завершення. Адвокат здійснює свою професійну діяльність в м. Ірпінь Київської області, і поїздка в один бік займає не менше 30 - 40 хвилин. Саме з урахуванням цих об`єктивних факторів адвокат у акті № 1 вказала 2 години як загальний обсяг часу, витраченого на забезпечення участі в судовому засіданні. Вартість у 5000 грн., зазначена в акті, є обґрунтованою, співмірною та відповідає реальним трудовим витратам адвоката, не виходить за межі розумного гонорару для адвоката, який фактично здійснював представництво інтересів клієнта у суді поза межами місця своєї основної діяльності.

Повідомляв, що орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку з розглядом апеляційної скарги на додаткове рішення від 10 вересня 2025 року, становить 10000 грн.

Відповідач ОСОБА_3 , не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції від 12 вересня 2025 року, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, просив скасувати додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким заяву представника позивача - адвоката Старенького С.Є. про стягнення судових витрат залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що подаючи заяву про ухвалення додаткового рішення, представник позивача на підтвердження дійсного понесення витрат позивачем надав довідку про сплату наданих послуг щодо правової та правничої допомоги від 28 серпня 2025 року, акт прийняття наданих послуг від 28 серпня 2025 року, рахунок-фактуру на сплату наданих послуг та судових витрат від 26 серпня 2025 року.

Звертав увагу, що відповідно до вказаних документів представник позивача стверджує про факт здійснення позивачем розрахунку за надані послуги в готівковій формі, однак підтвердження цього розрахунку документами фінансового характеру відсутнє, відтак вказана довідка не є належним доказом реальної оплати.

Акт прийняття послуг від 28 серпня 2025 року не відповідає вимогам процесуального закону, у ньому відсутня деталізація вартості виконаних адвокатом робіт. Вартість зазначена узагальнено - «представництво в суді першої інстанції» за 10000 грн. Таке формулювання не дозволяє перевірити співмірність суми зі складністю справи, обсягом наданих послуг чи значенням справи для сторони. Натомість ч. 3 ст. 141 ЦПК України вимагає урахування саме цих критеріїв при визначенні судових витрат.

Зауважував, що справа, в межах якої ухвалене оскаржуване додаткове рішення, за своєю природою не є складною, предметом її є стягнення аліментів на утримання дружини, у цьому зв`язку визначення витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. без належного обґрунтування суперечить принципам розумності та пропорційності, які мають враховуватися судом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників. Подані стороною позивача документи не доводять фактичного понесення заявлених витрат і не містять доказів, які б підтверджували їх необхідність та співмірність. Попри це, суд першої інстанції, не здійснивши всебічного аналізу доказів, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для їх стягнення в повному розмірі, чим допустив формальний підхід до вирішення питання про судові витрати, що не відповідає вимогам процесуального закону та усталеній практиці Верховного Суду.

Зазначив, що основним рішенням позов було задоволено частково, а тому позиція суду про повне задоволення заяви про розподіл судових витрат свідчить про відсутність належної оцінки співмірності витрат результатам розгляду справи, що прямо суперечить ст. 141 ЦПК України та загальним засадам цивільного судочинства.

Зазначив, що виникає ситуація явної процесуальної нерівності, оскільки вимоги позивача задоволені лише частково, однак витрати на його правничу допомогу стягнені повністю, натомість витрати відповідача, який був вимушений забезпечувати захист від численних процесуальних дій позивача, компенсовані лише частково.

Щодо процесуальних документів, які подавалися стороною позивача в суді першої інстанції, звертав увагу, що у переліку робіт (послуг), який представник позивача подав на підтвердження обґрунтованості заявлених витрат на правничу допомогу, міститься пункт «Підготовка клопотання про витребування доказів», проте з матеріалів справи безпосередньо вбачається, що подане стороною позивача клопотання про витребування доказів суд визнав безпідставним та залишив без задоволення. У підсумку, ситуація, коли суд першої інстанції, з одного боку, залишає клопотання позивача без задоволення, визнаючи його безпідставним, а з іншого боку компенсує позивачеві витрати за його підготовку, є внутрішньо суперечливою і такою, що порушує принципи справедливості та послідовності судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення суду першої інстанції від 26 серпня 2025 року не підлягає до задоволення, апеляційна скарга ОСОБА_1 на додаткове рішення суду першої інстанції від 10 вересня 2025 року підлягає частковому задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 на додаткове рішення суду першої інстанції від 12 вересня 2025 року підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції від 26 серпня 2025 року даним вимогам закону відповідає.

Додаткові рішення суду першої інстанції від 10 вересня 2025 року та 12 вересня 2025 року даним вимогам закону в повній мірі не відповідають.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дружини в розмірі частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, суд першої інстанції виходив із того, що заявлений до стягнення позивачкою розмір аліментів на її утримання та присуджений судовим наказом до стягнення розмір аліментів на утримання дитини разом становитиме частки доходу відповідача. Тому, з огляду на матеріальний стан відповідача, вимога про стягнення аліментів на утримання дружини у розмірі частки доходу відповідача є завищеною, водночас, відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу дружині у розмірі 1/6 частки його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали шлюб, який зареєстрований 02 червня 2018 року Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1113 (а. с. 11).

У шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис № 174, свідоцтво про народження НОМЕР_1 (а. с. 10).

На підставі наказу ТОВ «Ресайклінг Солюшинс» від 30 травня 2024 року № 46/к/тр., ОСОБА_1 перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 17 червня 2024 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 18).

23 червня 2025 року ОСОБА_3 звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом про розірвання шлюбу (а. с. 14).

03 липня 2025 року депутатом Богуславської міської ради складено акт обстеження житлово-побутових умов проживання, згідно якого за адресою АДРЕСА_1 не зареєстровані, але проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (а. с. 16). Такі ж відомості зазначені в довідці виконавчого комітету Богуславської міської ради від 03 липня 2025 року (а. с. 17).

Судовим наказом Шевченківського районного суду міста Києва від 08 липня 2025 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно починаючи з 21 червня 2025 року до досягнення повноліття ОСОБА_5 , а саме до ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 13).

Відповідачем надано копії платіжних інструкцій, якими підтверджується перерахування ним грошових коштів на рахунок ОСОБА_1 , а саме від 06 січня 2025 року в розмірі 12000 грн., від 10 січня 2025 року в розмірі 3500 грн., від 20 січня 2025 року в розмірі 10000 грн., від 05 лютого 2025 року в розмірі 10000 грн., від 20 лютого 2025 року в розмірі 10000 грн., від 05 березня 2025 року в розмірі 10000 грн., від 20 березня 2025 року в розмірі 10000 грн., від 25 березня 2025 року в розмірі 8000 грн., від 04 квітня 2025 року в розмірі 12500 грн., від 18 квітня 2025 року в розмірі 12500 грн., від 05 травня 2025 року в розмірі 12500 грн., від 20 травня 2025 року в розмірі 12500 грн., від 07 червня 2025 року в розмірі 12500 грн., від 09 червня 2025 року в розмірі 3746 грн., від 22 червня 2025 року в розмірі 6000 грн. (а. с. 56 - 64).

Згідно довідки № 1876/25 від 11 серпня 2025 року, виданої АТ «Енергетична компанія України», ОСОБА_3 перебуває на посаді начальника відділу управління інформаційними системами з 11 жовтня 2023 по теперішній час. Відповідно наказу від 20 червня 2025 року № 120-к/тр з 20 червня 2025 року співробітнику встановлено режим неповного робочого часу, згідно якого оклад, розрахований пропорційно відпрацьованому часу, складає 50000 грн. на місяць до утримання податків (а. с. 65).

Листом АТ «Енергетична компанія України» від 21 серпня 2025 року на адвокатський запит повідомлено, що ОСОБА_3 працює у АТ «Енергетична компанія України» з 11 жовтня 2023 року і дотепер; ОСОБА_3 зменшено обсяг робочого часу в АТ «Енергетична компанія України», відповідно з меншою оплатою праці, починаючи з 20 червня 2025 року, інші запитання, наведені в адвокатському запиті, відносяться до конфіденційної інформації та не можуть бути розкриті на вимогу адвокатського запиту (а. с. 126).

Згідно розрахункового листка за липень 2025 року, розмір заробітної плати, виплаченої ОСОБА_3 після утримання податків, становить 38500 грн. (а. с. 66).

Також відповідачем надано копії заяв до АТ КБ «ПриватБанк» про отримання кредиту та копії паспортів споживчого кредиту на споживчі цілі та придбання товарів (а. с. 73 - 112).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 84 СК України дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Відповідно до частини другої статті 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Тлумачення частини другої статті 84, частини другої статті 91 СК України свідчить, що для виникнення права на утримання потрібна сукупність таких умов: проживання з жінкою (чоловіком) дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від жінки, чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридичного значущого зв`язку (усиновлення); можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу.

Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 13 червня 2019 року у справі № 201/2097/17 (провадження № 61-26230 ск 18) визначальним на підставі цієї норми закону є наявність у дружини права на утримання, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища.

Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03 листопада 2021 року у справі № 487/5798/20 (провадження № 61-13023св21) тлумачення частини другої статті 84, частини другої статті 91 СК України свідчить, що для виникнення права на утримання потрібна сукупність таких умов: проживання з жінкою (чоловіком) дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від жінки, чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридичного значущого зв`язку (усиновлення); можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що сімейним законодавством передбачено право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині-матері незалежно від цієї обставини.

З`ясовуючи можливість ОСОБА_3 надавати позивачу матеріальну допомогу, суд першої інстанції встановив, що відповідач має постійну роботу та заробітну плату, з нього присуджено до стягнення аліменти на утримання спільної дочки сторін у розмірі 1/4 частки заробітку, він має грошові зобов`язання перед банком.

Отже, у справі, що переглядається, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, встановивши, що існують умови, необхідні для виникнення права на утримання, передбачені частиною другою статті 84, частиною другою статті 91 СК України, і що відповідач, з урахуванням встановлених обставин його майнового стану, має можливість надавати матеріальну допомогу дружині у розмірі 1/6 частки його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, в той час як заявлений до стягнення позивачкою розмір аліментів на її утримання та присуджений судовим наказом до стягнення розмір аліментів на утримання дитини разом становитиме 1/2 частки доходу відповідача, що є завищеним, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги, що в основу рішення про неможливість відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини покладено наявність у відповідача кредитних зобов`язань, водночас не досліджено ту обставину, що кредити не використовуються відповідачем на утримання дитини, а носять споживчий характер та використовуються ним для власних потреб, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані і такі, що випливають із хибного розуміння позивачем дійсних мотивів суду при ухваленні рішення. Як вбачається з мотивувальної частини рішення, суд першої інстанції констатував наявність у відповідача кредитних зобов`язань лише як одну з обставин, що характеризують його реальний фінансовий стан.

Аргументи позивача, що суд на підставі незначних кредитних зобов`язань відповідача до 2025 року позбавив позивача можливості і в подальшому до квітня 2027 року отримувати належну суму аліментів, є помилковими та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, яким визначено розмір аліментів на утримання дружини з урахуванням наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності, встановивши можливість надання відповідачем матеріальної допомоги дружини саме в призначеному розмірі.

Апеляційний суд відхиляє доводи ОСОБА_1 у апеляційній скарзі, що судом не було надано вірну оцінку діям відповідача щодо уникнення від сплати належного розміру аліментів шляхом самостійного переходу на часткову оплату заробітної плати одразу при отриманні позовної заяви про стягнення аліментів, відмовлено у клопотанні про витребування інформації щодо підстав і порядку переведення ОСОБА_3 на роботу з меншою оплатою, однак суд відмовив у витребуванні цієї інформації, в той же час взявши до уваги аргументи відповідача, чим позбавив її можливості довести умисний характер дій відповідача по приховуванню суттєвої інформації.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідачем надано довідку № 1876/25 від 11 серпня 2025 року, виданої АТ «Енергетична компанія України», згідно якої ОСОБА_3 перебуває на посаді начальника відділу управління інформаційними системами з 11 жовтня 2023 по теперішній час, відповідно наказу від 20 червня 2025 року № 120-к/тр з 20 червня 2025 року співробітнику встановлено режим неповного робочого часу, згідно якого оклад, розрахований пропорційно відпрацьованому часу, складає 50000 грн. на місяць до утримання податків (а. с. 65).

Таким чином, режим неповного робочого часу встановлено відповідачу з 20 червня 2025 року, а з даним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду більше ніж через місяць після цих подій 22 липня 2025 року, що з урахуванням хронології подій спростовує її доводи про нібито вчинення відповідачем умисних дій по уникненню від оплати належного розміру аліментів у спосіб, зазначений в апеляційній скарзі.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що ухвалою суду першої інстанції відмовлено у витребуванні інформації, хто був ініціатором переведення відповідача на посаду з меншим обсягом роботи та меншою оплатою, але в той же час суд взяв до уваги аргументи відповідача, чим позбавив її можливості довести умисний характер дій відповідача по приховуванню суттєвої інформації, апеляційний суд враховує, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 серпня 2025 року вмотивовано відмовлено в задоволенні зазначеного клопотання, заявленого стороною позивача, з підстав, передбачених ст. 14, 83, 76, 77 ЦПК України, зазначивши, що стороною позивача не обґрунтовано, яке саме доказове значення для вирішення спору про стягнення аліментів на утримання дружини мають витребувані докази та що саме ці докази мають довести або спростувати і як вони вплинуть на вирішення спору.

Доводи апеляційної скарги, що у відзиві на позовну заяву серед іншого було зазначено, що відповідач перевівся на роботу з меншою оплатою, і цим зокрема було мотивовано його нібито недостатні майнові спроможності для оплати аліментів, не підтверджуються змістом поданого ОСОБА_3 відзиву та відхиляються апеляційним судом. У відзиві на позовну заяву відповідач лише повідомив про розмір його посадового окладу 50000 грн., на підтвердження чого надав відповідну довідку, і ця ж інформація була підтверджена відповіддю його роботодавця на адвокатський запит представника позивача.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 володіє інформацією про попередній розмір доходу відповідача до подання позовної заяви 200 000 грн., є припущеннями позивача та не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, яким визначено розмір аліментів на підставі актуальної інформації про майновий стан ОСОБА_3 , підтверджений належними та допустимими доказами, зокрема, встановлено, що відповідач має постійну роботу та заробітну плату, а також враховано, що з урахуванням вже наявних аліментних зобов`язань на утримання дитини покладення на відповідача додаткових аліментних зобов`язань на утримання дружини в такому ж розмірі буде завищеним.

Враховуючи наведене, апеляційний суд не може погодитися з неспроможними доводами апеляційної скарги позивача, що суд першої інстанції жодним чином не обґрунтував своє рішення, чому відповідач не може сплачувати частину свого доходу, а твердження відповідача про неможливість сплачувати аліменти в розмірі від його доходу ним не доведена та не є достатньою підставою для звільнення від обов`язку щодо утримання дружини.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не наводить жодних доказів, що йому заважає працювати та отримувати дохід після червня 2025 року, зокрема чому він не перебуває на обліку в центрі зайнятості, не може працювати за трудовим договором чи контрактом, не може здійснювати підприємницьку діяльність тощо, не надає будь-яких документів про свій реальний дохід протягом цього періоду, є здоровим працездатним чоловіком, який вочевидь може працювати, але не робить цього з невідомих причин, - не ґрунтуються на доказах, наявних у справі, та відхиляються апеляційним судом, оскільки відповідач є офіційно працевлаштованим та отримує стабільну заробітну плату, а перебування ним у трудових правовідносинах підтверджується довідкою АТ «Енергетична компанія України» та відповіддю на адвокатський запит представника позивача.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Крім того, обидві сторони звернулися до суду з заявами про ухвалення додаткового рішення та стягнення судових витрат, за наслідками розгляду яких судом ухвалені додаткові рішення від 12 вересня 2025 року за заявою позивача ОСОБА_1 , та від 10 вересня 2025 року за заявою відповідача ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Відповідно до ч. 3, 4, 5 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 591/550/20 (провадження № 61-6344св23), від 12 серпня 2025 року у справі № 639/419/24 (провадження № 61-4135св25), від 20 серпня 2025 року у справі № 758/2247/24 та інших вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Крім того, у додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції при ухваленні додаткового рішення від 12 вересня 2025 року за заявою ОСОБА_1 , апеляційний суд враховує наступне.

У позовній заяві ОСОБА_1 повідомлено, що попередньо вартість наданих адвокатом послуг складе 15000 грн., що є орієнтовним розрахунком, розмір оплати роботи адвоката може зрости при необхідності його участі в судовому засіданні. Судові витрати позивача складаються з витрат на поштові відправлення необхідних для судового процесу документів та оплати витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі орієнтовно 10000 грн.

01 вересня 2025 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат, повідомивши, що судові витрати позивача пов`язані з наданням правової допомоги, станом на 31 серпня 2025 року склали 10000 грн. та були нею сплачені, що підтверджується актом наданих послуг та довідкою про сплату. Наводила детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, а саме: ознайомлення з документами по справі, узгодження правової допомоги - 1 година, збір доказів, підготовка та подання позовної заяви - 3 години, підготовка відповіді на відзив - 2 години, підготовка клопотання про витребування доказів - 1 година, представництво в суді 1 година, разом представництво в суді першої інстанції 8 годин, 10000 грн.

Вказувала, що п. 9 розділу 3 «Гонорар» договору передбачено спосіб підтвердження оплати гонорару, який сплачується готівкою та здійснюється в безготівковому порядку на рахунок адвоката.

Також позивачем понесено витрати на оплату поштового відправлення відповідачу копії позовної заяви з додатками, вартість відправлення становить 121,50 грн., копія квитанції про оплату та направлення додавались до позовної заяви при подачі її засобами електронного суду, і дана сума також має бути відшкодована.

На підставі вищевикладеного просила постановити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на свою користь судові витрати в розмірі 10121,50 грн.

До заяви про ухвалення додаткового рішення надано копію квитанції ТОВ «Поштова служба «Е-Пост», якою підтверджується сплата 22 липня 2025 року 121,50 грн. за відправлення № 1658078 від Старенького С.Є. , копію накладної № 1658078 з описом вкладення, згідно якого на адресу ОСОБА_3 направлено копію позовної заяви з додатками (а. с. 180 - 181),

копію рахунку-фактури на сплату наданих послуг та судових витрат від 26 серпня 2025 року, згідно якого адвокатом Стареньким С.Є. було надано клієнту ОСОБА_1 послуги з правової та правничої допомоги № 761/30745/25 щодо участі в якості представника на стадії підготовки позовної заяви та провадження в суді першої інстанції, які підлягають оплаті згідно умов договору про надання правової допомоги від 16 червня 2025 року, вартість правової та правничої допомоги на стадії судового провадження в суді першої інстанції 10000 грн. (а. с. 183),

копію довідки про сплату наданих послуг щодо правової та правничої допомоги від 28 серпня 2025 року, складеної адвокатом Стареньким С.Є., згідно якої клієнтом ОСОБА_1 на підставі рахунку-фактури було сплачено 28 серпня 2025 року готівкою обумовлену договором загальну вартість наданих послуг на правову та правничу допомоги під час представництва у суді першої інстанції в справі № 761/30745/25 в сумі 10000 грн. (а. с. 184),

копію акту прийняття наданих послуг від 28 серпня 2025 року, підписаного ОСОБА_1 та адвокатом Стареньким С.Є., згідно якого адвокатом було надано такі послуги: ознайомлення з документами по справі, узгодження правової позиції - 1 година, збір доказів, підготовка та подання позовної заяви - 3 години, підготовка відповіді на відзив - 2 години, підготовка клопотання про витребування доказів - 1 година, представництво в суді - 1 година, разом 8 годин, вартість послуг 10000 грн. (а. с. 185),

копію договору про надання правової та правничої допомоги від 26 червня 2025 року, укладеного ОСОБА_1 із адвокатом Стареньким С.Є., за умовами якого предметом даного договору є зокрема представництво інтересів клієнта у судах під час здійснення цивільного судочинства. Згідно розділу 3 договору, гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами усно. Гонорар може бути збільшений шляхом укладення додаткового договору. Факт наданих послуг підтверджується актом наданих послуг. Підставою для сплати гонорару є рахунок-фактура. Гонорар сплачується готівкою або здійснюється у безготівковому порядку на рахунок адвоката. У разі проведення розрахунку готівкою адвокат за бажанням клієнта видає довідку (а. с. 186 - 189).

Застосувавши ч. 3 ст. 133 ЦПК України щодо складу судових витрат, до яких відносяться витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду, та врахувавши правові висновки Верховного Суду в постанові від 20 вересня 2022 року в справі № 756/11978/16-ц, дослідивши докази, надані позивачем на підтвердження направлення відповідачу копії позовної заяви з додатками та понесення в зв`язку з цим поштових витрат, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що такі витрати підлягають стягненню з ОСОБА_3 в розмірі, підтвердженому належними доказами, а саме в сумі 121,50 грн.

Також суд першої інстанції дослідив докази понесення позивачем витрат на правничу допомогу та дійшов висновку, що розмір витрат заявника на правову допомогу є обґрунтованим та співмірним із критеріями, визначеними ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Беручи до уваги вимоги ст. 11, 133-141 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позову, дотримуючись принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд першої інстанції поклав витрати позивача на правову допомогу адвоката у розмірі 10121,50 грн. на відповідача.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 , що підтвердження розрахунку документами фінансового характеру відсутнє, а довідка не є належним доказом реальної оплати, з огляду па правові висновки Верховного Суду в постановах від 02 грудня 2021 року в справі № 280/5176/20, від 12 червня 2024 року в справі № 758/14293/19, згідно яких, законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, Верховний Суд доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта.

Оскільки понесення витрат позивачем на правничу допомогу підтверджено довідкою про сплату наданих послуг щодо правової та правничої допомоги від 28 серпня 2025 року, складеної адвокатом Стареньким С.Є., актом прийняття наданих послуг від 28 серпня 2025 року та договором про надання правової та правничої допомоги від 26 червня 2025 року, апеляційний суд відхиляє як такі, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду в справах № 757/24445/21-ц, № 160/12268/19, № 648/1102/19 про те, що розмір витрат та необхідність їх сплати мають бути підтверджені достатніми, належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що акт прийняття послуг від 28 серпня 2025 року не відповідає вимогам процесуального закону, у ньому відсутня деталізація вартості виконаних адвокатом робіт, вартість зазначена узагальнено - «представництво в суді першої інстанції» за 10000 грн., таке формулювання не дозволяє перевірити співмірність суми зі складністю справи, обсягом наданих послуг чи значенням справи для сторони.

Так, апеляційний суд враховує, що акт прийняття послуг від 28 серпня 2025 року містить зведену таблицю, в правій частині якої зазначено узагальнену назву наданих послуг «представництво в суді першої інстанції». Разом із тим, ліва частина таблиці складається з деталізованого переліку наданих в межах представництва послуг, а отже функціональне призначення акту прийняття послуг - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат, цілком досягнуто.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України до загальних засад цивільного законодавства відносяться справедливість, добросовісність та розумність.

Враховуючи вищевикладене при оцінці доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 , що справа, в межах якої ухвалене оскаржуване додаткове рішення, за своєю природою не є складною, предметом її є стягнення аліментів на утримання дружини, у цьому зв`язку визначення витрат на правничу допомогу у розмірі 10000 грн. без належного обґрунтування суперечить принципам розумності та пропорційності, які мають враховуватися судом при вирішенні питання про розподіл судових витрат, - апеляційний суд враховує, що стороною відповідача, в свою чергу, були заявлені витрати на правничу допомогу в розмірі 24000 грн., та відхиляє доводи відповідача як неспроможні і такі, що не узгоджуються з принципами добросовісності цивільного законодавства.

Також апеляційний суд не може погодитись з хибними доводами апеляційної скарги, що оскільки судом першої інстанції було залишено без задоволення клопотання сторони позивача про витребування доказів, судові витрати, понесені позивачем за підготовку адвокатом такого клопотання, не підлягають компенсації відповідачем. Так, частиною 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань. Разом із тим, відмовляючи в задоволенні клопотання про витребування доказів, заявленого адвокатом Стареньким С.Є., ухвалою від 26 серпня 2025 року, суд не визнавав явної необґрунтованості такого клопотання, а також в додатковому рішенні від 12 вересня 2025 року судом не зазначалось, що клопотання про витребування доказів було явно необґрунтованим.

Разом із тим, пославшись на принцип пропорційності при вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції фактично його не застосував, оскільки залишив поза увагою, що позовні вимоги задоволено частково.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача. Визначивши розмір аліментів у 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги на 2/3 або на 66,67 %, в зв`язку з чим витрати позивача на правничу допомогу підлягали пропорційному зменшенню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного перегляду, оскільки суд першої інстанції, дійшовши в цілому правильного висновку про необхідність стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача, підтверджених належними та допустимими доказами, не застосував п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з чим помилився з розміром витрат, які підлягають відшкодуванню.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що оскільки додаткове рішення суду першої інстанції від 12 вересня 2025 року в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу ухвалене в результаті порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України це є підставою для його зміни у відповідній частині, зменшивши розмір стягнутих з відповідача на користь позивача судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а саме до 6748 грн.

В іншій частині додаткове рішення суду першої інстанції від 12 вересня 2025 року є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню або зміні з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції при ухваленні додаткового рішення від 10 вересня 2025 року за заявою ОСОБА_3 , апеляційний суд враховує наступне.

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 повідомив, що попередній розрахунок судових витрат на правничу допомогу становить 25000 грн.

28 серпня 2025 року ОСОБА_3 подав до суду заяву про стягнення понесених судових витрат, посилаючись на те, що ним було укладено з адвокатом Городок Я.В. договір про надання правової (правничої) допомоги № 200. Детальний перелік правової (правничої) допомоги, фактично наданої адвокатом у справі № 761/30745/25, її обсяг та вартість зазначено в акті наданих послуг від 27 серпня 2025 року. Правова (правнича) допомога у справі надана на загальну суму 24000 грн., сплачену відповідачем в повному обсязі. Вказував, що розмір гонорару (винагороди) у сумі 24000 грн. співмірний з часом, витраченим адвокатом Городок Я.В. на супровід даної справи, адже адвокатом було підготовлено та подано відзив на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, заперечення на клопотання про витребування доказів та взято безпосередню участь в судовому засіданні 26 серпня 2025 року. На підставі вищевикладеного просив ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 24000 грн.

До заяви про стягнення понесених судових витрат додано:

копію акту № 1 від 27 серпня 2025 року до договору № 200 про надання правової (правничої) допомоги, в якому ОСОБА_3 та адвокат Городок Я.В. погодили, що правова допомога за договором надана якісно і в повному обсязі на загальну суму 24000 грн., а саме: підготовка та подача відзиву на позовну заяву - 10500 грн., 3 години, підготовка та подача заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву - 6000 грн., 2 години, підготовка та подача до суду заперечення на клопотання про витребування доказів - 2500 грн., 1 година, участь в судовому засіданні по справі 26 серпня 2025 року - 5000 грн., 2 години, всього 24000 грн., 8 годин (а. с. 150,

копії платіжних інструкцій, згідно яких ОСОБА_3 сплатив на користь ФОП Городок Яни вартість юридичних послуг, а саме на суму 7500 грн. 26 серпня 2025 року, на суму 6000 грн. 18 серпня 2025 року, на суму 10500 грн. 13 серпня 2025 року (а. с. 151 - 153),

копію договору № 200 про надання правової (правничої) допомоги від 16 червня 2025 року, укладеного ОСОБА_3 з адвокатом Городок Я.В., за умовами якого адвокат зобов`язується здійснювати захист, представництво або надавати інші види правової допомоги клієнту на умовах і в порядку, що визначений договором, а клієнт зобов`язаний оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору. Згідно п. 5.1 договору, гонорар адвоката (вартість послуги) визначається окремо по кожній процесуальній дії у розмірі, визначеному додатком № 1, з врахуванням складності, тривалості, терміновості та обсягу правової допомоги, за узгодженням між сторонами. Згідно п. 5.2 договору, факт надання послуг підтверджується актом надання послуг, який підписується сторонами цього договору не пізніше трьох днів з дня його складання адвокатом та направлення клієнту. Згідно п. 5.7 договору, цей договір разом із додатком є підставою для визначення вартості послуг адвоката на правничу допомогу, яку клієнт має право заявляти для компенсації витрат на правничу допомогу (а. с. 154 - 156),

згідно додатку № 1 до договору № 200 про надання правової (правничої) допомоги від 16 червня 2025 року, сторони домовилися про такий гонорар (вартість послуг): представництво інтересів клієнта адвокатом в судах всіх інстанцій - від 4200 грн. за 1 годину представництва, підготовка позовних заяв, апеляційних та/або касаційних скарг, відзивів, відповідей на відзиви, заперечень, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву за завданням клієнта - 4200 грн. за 1 документ, обсяг часу - 3 години роботи (а. с. 156 зворот).

Судом першої інстанції досліджено докази, надані відповідачем на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, та зроблено висновок, що розмір витрат на правничу допомогу, визначений представником відповідача у розмірі 24000 грн., хоча і є документально обґрунтованим, однак не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат та становить надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу судових витрат, і враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Доводи апеляційної скарги, що з позивача на користь відповідача не підлягали стягненню судові витрати з урахуванням ч. 6 ст. 141 ЦПК України, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом з таких підстав.

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Преамбулою Закону України «Про судовий збір» визначено, що цей Закон визначає правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів.

Враховуючи наведене, застосовуючи положення ч. 6 ст. 141 ЦПК України в сукупності зі ст. 5 Закону України «Про судовий збір», апеляційний суд зазначає, що позивач у справах про стягнення аліментів звільняється саме від сплати судового збору, а не від компенсації витрат відповідача на правничу допомогу, як помилково вважала ОСОБА_1 .

Апеляційний суд частково враховує доводи апеляційної скарги, що у разі порівняння акту № 1 та додатку № 1, де зазначено вартість роботи адвоката, очевидними стають розбіжності в часі та оцінці роботи в сторону завищення такої вартості, і з урахуванням того обсягу робіт, який зазначений в акті та вартість яких визначена у додатку № 1 до договору, всього вартість роботи адвоката не могла бути більшою, ніж 15100 грн.

Разом із тим, оскільки суд першої інстанції, враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, зменшив розмір витрат на правничу допомогу до 10000 грн., доводи апеляційної скарги в цій частині на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та відхиляються апеляційним судом.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що відповідачем надано на підтвердження своїх витрат на правничу допомогу три платіжні інструкції на оплату юридичних послуг, і в жодному з цих документів не зазначено, в якій конкретно справі надавалися юридичні послуги ОСОБА_3 , оскільки між сторонами існували та існують і інші судові провадження, у яких правничу допомогу відповідачу надає адвокат Городок Я.В., апеляційний суд враховує, що вартість правничої допомоги, сплачена відповідачем на підставі наданих платіжних інструкцій, відповідає вартості послуг, узгодженої в акті № 1 від 27 серпня 2025 року, а позивачем в свою чергу не надано належних та допустимих доказів, що така оплата правничої допомоги могла бути здійснена ОСОБА_3 на користь адвоката Городок Я.В. по будь-якій іншій справі.

Разом із тим, суд першої інстанції залишив поза увагою, що позовні вимоги задоволено частково на 2/3 або на 66,67 %, в зв`язку з чим витрати відповідача на правничу допомогу підлягали пропорційному зменшенню.

Доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що твердження про нібито повне 100 % задоволення вимог відповідача щодо судових витрат не відповідає фактичному змісту рішення, тоді як суд фактично зменшив заявлену суму і присудив часткову компенсацію, є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом, позаяк висновки та розрахунки суду першої інстанції про визначення розміру судових витрат пропорційно розміру позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, у додатковому рішенні від 10 вересня 2025 року відсутні.

Крім того, 10000 грн. від 24000 грн. складає 42,67 %, що вочевидь не відповідає розміру позовних вимог 33,33 %, в задоволенні яких ОСОБА_1 було відмовлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного перегляду, оскільки суд першої інстанції, дійшовши в цілому правильного висновку про необхідність стягнення судових витрат з позивача на користь відповідача, зменшивши розмір цих витрат з урахуванням принципів співмірності та розумності судових витрат, не застосував п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, в зв`язку з чим помилився з розміром витрат, які підлягають відшкодуванню.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що оскільки додаткове рішення суду першої інстанції від 10 вересня 2025 року в частині визначення розміру витрат на правничу допомогу ухвалене в результаті порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України це є підставою для його зміни у відповідній частині, зменшивши розмір стягнутих з позивача на користь відповідача судових витрат пропорційно до розміру позовних вимог, у задоволенні яких було відмовлено, а саме до 3333 грн.

В іншій частині додаткове рішення суду першої інстанції від 10 вересня 2025 року є законним, обґрунтованим і не підлягає скасуванню або зміні з підстав, зазначених в апеляційній скарзі.

Таким чином, за наслідками апеляційного перегляду рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 серпня 2025 року залишається без змін, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2025 року підлягає зміні, зменшивши розмір судових витрат, стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , до 3333 грн., додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2025 року підлягає зміні, зменшивши розмір судових витрат, стягнутих з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , до 6748 грн.

Керуючись ст. 7, 367, 375, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Стареньким Сергієм Євгенійовичем , на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 серпня 2025 року, залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Стареньким Сергієм Євгенійовичем , на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2025 року задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником Городок Яною Володимирівною , на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2025 року задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 серпня 2025 року залишити без змін.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10 вересня 2025 року змінити, зменшивши розмір судових витрат, стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , до 3333 грн.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 12 вересня 2025 року змінити, зменшивши розмір судових витрат, стягнутих з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , до 6748 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.