Справа № 2-4118/2009
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/8202/2025
Головуючий у суді першої інстанції: Оксюта Т.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу адвоката Климова Олексія Юрійовича, який діє в інтересах особи, яка не була залучена до справи ОСОБА_1 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 липня 2009 року, ухвалене у м. Києві, у складі судді Оксюти Т.Г., у цивільній справі № 2-4118/2009 за позовом ОСОБА_2 до Спільного Українсько-Австралійського Підприємства «ПІКІНВЕСТ.ЛТД», третя особа: ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

В 2009 році ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Спільного Українсько-Австралійського Підприємства «ПІКІНВЕСТ.ЛТД», третя особа: ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Зазначала, що 17 вересня 2002 року між нею та відповідачем були укладені два договори купівлі - продажу нежитлових приміщень. За умовами першого договору відповідач зобов`язався передати їй у власність нежитлові примішеним підвалу загальною площею 227,5 кв. м. розташовані у АДРЕСА_1 , а вона зобов`язалась прийняти та оплатити вартість за вищезазначені приміщення. За умовами іншого договору відповідач зобов`язався передати їй у власність нежитлові приміщення технічного поверху (службові приміщення) загальною площсю 184,4 кв.м. розташовані у АДРЕСА_2 , а вона зобов`язалась прийняти та оплатити вартість за вищезазначені приміщення. 17 вересня 2002 року нею було внесено до каси Спільного Українсько-Австралійського Підприємства (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) «ПІКІВЕСТ.ЛТД» грошові кошти в розмірі 91 000 грн. за нежитлові приміщення загальною площею 227,5 кв.м., та 92 200 грн. за нежитлові приміщення загальною площею 184,4 кв.м. Відповідач в свою чергу на виконання умов договорів передав їй придбані приміщення, про що між ними підписано відповідні акти прийому- передачі нежитлових приміщення від 17 вересня 2002 року. Тобто, договори купівлі-продажу нежитлових приміщень від 17 вересня 2002 року укладені між ними з відповідачем було фактично виконано. У вересні 2007 року у зв`язку зі скрутним фінансовим положенням у неї виникла необхідність відчужити вищезазначені приміщення. Вона знайшла покупця та звернулась до нотаріуса стосовно оформлення договору, тоді дізналась, що зробити це не має змоги, оскільки її право власності не оформлене належним чином. Вона неодноразово надсилала листи до відповідача з пропозицією щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу вищезазначених нежитлових приміщень, проте це до позитивного результату не призвело. ОСОБА_2 просила визнати дійсними договори купівлі-продажу від 17 вересня 2002 року нежитлових приміщень підвалу загальною площею 227,5 м.кв. розташованих у 3-ій секції та нежитлових приміщень технічного поверху (службові приміщення) загальною площею 184,4 кв.м., розташованих у АДРЕСА_2 , та визнати за нею право власності на зазначені приміщення.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 13 липня 2009 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень підвалу загальною площею 227,5 кв. м. розташованих у АДРЕСА_1 , укладений 17 вересня 2002 року між ОСОБА_2 та Спільним Українсько-Австралійським Підприємством (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) «ПІКІВЕСТ.ЛТД».

Визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень технічного поверху (службових приміщень) загальною площею 184,4 кв.м. розташованих у АДРЕСА_2 укладений 17 вересня 2002 року між ОСОБА_2 та Спільним Українсько-Австралійським Підприємством (у формі товариства з обмеженою відповідальністю) «ПІКІВЕСТ.ЛТД».

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлові приміщення підвалу загальною площею 227,5 кв. м. розташованих у АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності па нежитлові приміщені, технічного поверху (службових приміщень) загальною площею 184,4 кв.м. розташованих у АДРЕСА_2 .

Стягнуто з Спільного Українсько-Австралійського Підприємства «ПІКІНВЕСТ.ЛТД» на користь ОСОБА_2 суму сплаченого нею судового збору 1700,00 гри. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 250,00 гри., а всього 1950,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, адвокат Климов О.Ю., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу. Просив рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити в позові ОСОБА_2 до Спільного Українсько-Австралійського Підприємства «ПІКІНВЕСТ.ЛТД» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що ОСОБА_1 не був залучений до участі у справі в суді першої інстанції, проте, оскаржуваним рішенням зачіпаються його права. Так, він є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 грудня 1998 року, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 02 грудня 1998 року № 691. Приміщення, які були визначені як предмет спору за позовом ОСОБА_2 є приміщеннями підвалу та технічного приміщення по суті є допоміжними приміщеннями будинку АДРЕСА_4 та є спільною сумісною власністю власників квартир багатоквартирного будинку. Зазначене обумовлює неможливість перебування приміщень у приватній власності будь-яких осіб взагалі. Ухвалюючи рішення, суд не врахував, що згідно позову спірні правовідносини виникли між сторонами у вересні 2002 року, у зв`язку з чим на них поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року і саме норми цього кодексу підлягали застосуванню до спірних правовідносин. У суду були відсутні підстави для застосування положень ст. 220 ЦК України 2003 року. Крім того, суд взагалі самоусунувся від встановлення дійсних обставин, поклавшись виключно на те, що відповідач та третя особа визнали позовні вимоги, залишивши поза увагою, що право власності на спірні приміщення не були зареєстровані і за відповідачем, сам по собі факт визнання позовних вимог відповідачем та третьою особою свідчить про безумовне усвідомлення сторонами, що такі договори мали посвідчуватись нотаріально.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник адвокат Климов О.Ю. апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити з наведених у ній підстав.

ОСОБА_2 , представник Спільного Українсько-Австралійського Підприємства «ПІКІНВЕСТ.ЛТД», ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Відповідно до положень ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 не був залучений до участі в справі в суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи право на апеляційне оскарження рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 липня 2009 року ОСОБА_1 посилався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_3 з 1998 року. На підтвердження вказаних обставин він надав копію свідоцтва про право власності на житло від 02 грудня 1998 року, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 02 грудня 1998 року № 691.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 № 4-рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні та ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Власник (власники) неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласником (співвласниками) допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 09.11.2011 № 14-рп/2011 власники квартир у дво- або багатоквартирних житлових будинках та житлових приміщень у гуртожитках, незалежно від підстав набуття права власності, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання та елементів зовнішнього благоустрою.

Відтак, ОСОБА_1 , будучи власником квартири АДРЕСА_3 , також є власником допоміжних приміщень у цьому будинку.

Приміщення, які були визначені як предмет спору - нежитлові приміщення підвалу загальною площею 227,5 кв. м. розташовані у АДРЕСА_1 , та нежитлові приміщені, технічного поверху (службові приміщення) загальною площею 184,4 кв.м. розташовані у АДРЕСА_2 , фактично є приміщеннями підвалу та технічного поверху, та по суті є допоміжними, у зв`язку з чим є спільною сумісною власністю власників квартир багатоквартирного будинку, в тому числі і ОСОБА_1 .

Визнання судом права власності на вищевказані приміщення за позивачкою зачіпає права ОСОБА_1 , як співвласника цих приміщень в багатоквартирному будинку.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Спільного Українсько-Австралійського Підприємства «ПІКІНВЕСТ.ЛТД» про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, зазначивши, що 17 вересня 2002 року між нею та відповідачем у простій письмовій формі були укладені два договори купівлі-продажу нежитлових приміщень, відповідно до якихСпільне Українсько-Австралійське Підприємство «ПІКІНВЕСТ.ЛТД» зобов`язалося передати їй у власність нежитлові примішеним підвалу загальною площею 227,5 кв. м. розташовані у АДРЕСА_1 , та нежитлові приміщення технічного поверху (службові приміщення) загальною площсю 184,4 кв.м. розташовані у АДРЕСА_2 , а вона зобов`язалась прийняти та оплатити вартість за вищезазначені приміщення. На виконання вказаних договорів вона 17 вересня 2002 року внесла до каси Спільного Українсько-Австралійського Підприємства «ПІКІВЕСТ.ЛТД» грошові кошти в розмірі 91 000 грн. та 92 200 грн., а відповідач передав їй придбані приміщення за актом прийому-передачі. У 2007 році вона неодноразово надсилала до відповідача листи з пропозицією щодо нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу вищезазначених нежитлових приміщень, проте вказані договори посвідчені не були.

Представник Спільного Українсько-Австралійського Підприємства «ПІКІНВЕСТ.ЛТД» визнав позов ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_2 .

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з положень ст. 220 ЦК України та з того, що вказані договори були фактично виконаними, позивачка неодноразово надсилала відповідачеві пропозиції щодо нотаріального посвідчення вказаних договорів, проте, вони не були посвідчені.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції. Судом першої інстанції було порушено норми матеріального права.

Так, як вбачається зі змісту рішення, правові відносини, з приводу яких було заявлено позов ОСОБА_2 до Спільного Українсько-Австралійського Підприємства «ПІКІНВЕСТ.ЛТД», виникли в 2002 році. Позивачка просила визнати дійсними договори купівлі-продажу від 17 вересня 2002 року нежитлових приміщень підвалу загальною площею 227,5 м.кв. розташованих у 3-ій секції та нежитлових приміщень технічного поверху (службові приміщення) загальною площею 184,4 кв.м., розташованих у АДРЕСА_2 , та визнати за нею право власності на зазначені приміщення, на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, яка передбачає, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Водночас, ЦК України набрав чинності лише з 01 січня 2004 року. На момент оформлення договорів, на які посилається ОСОБА_2 , діяв ЦК УРСР 1963 року, який таких правил не визначав.

Відповідно, такі позовні вимоги ОСОБА_2 задоволенню не підлягали.

Крім того, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості нотаріально посвідчити правочин.

Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

В оскаржуваному рішенні не викладено обставин, які б свідчили про безповоротне ухилення Спільного Українсько-Австралійського Підприємства «ПІКІНВЕСТ.ЛТД» від нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нежитлових приміщень. Навпаки, як вбачається зі змісту рішення, представник Спільного Українсько-Австралійського Підприємства «ПІКІНВЕСТ.ЛТД» визнав позов, що вказує на можливість сторонами звернутися до нотаріуса та посвідчити договори, та недобросовісність їх дій.

Також, суд не перевірив чи взагалі виникло право власності на нежитлові приміщення підвалу загальною площею 227,5 кв. м. розташованих у АДРЕСА_1 та нежитлові приміщені, технічного поверху (службових приміщень) загальною площею 184,4 кв.м. розташованих у АДРЕСА_2 у Спільного Українсько-Австралійського Підприємства «ПІКІНВЕСТ.ЛТД», та не врахував, що на момент вирішення спору договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягав державній реєстрації, що виключало можливість визнання його дійсним.

Враховуючи викладене, рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 липня 2009 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в позові ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2550,00 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Климова Олексія Юрійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 липня 2009 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в позові ОСОБА_2 до Спільного Українсько-Австралійського Підприємства «ПІКІНВЕСТ.ЛТД», третя особа: ОСОБА_3 , про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 2550,00 грн. судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді