П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2025 року місто Київ

справа № 761/13703/25

провадження № 22-ц/824/13551/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Височанської Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року, постановлену суддею Кондратенко О.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із заявою, з послідуючими уточненнями (8 квітня 2025 року), в якій просив суд: стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на його ( ОСОБА_1 ) користь інфляційні збитки за період часу з 1 квітня 2019 року по 28 лютого 2025 року у розмірі 391 817, 24 грн.; стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на його ( ОСОБА_1 ) користь 3% річних за період часу з 1 квітня 2019 року по 31 січня 2024 року у розмірі 82 295, 97 грн.; стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві на його ( ОСОБА_1 ) користь моральну шкоду у розмірі 189 645, 28 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, вищезазначені суми просив суд стягнути саме внаслідок тривалого невиконання рішень судів, а саме: Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року справа №640/4149/19, Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 січня 2022 року справа №640/11846/21, Київського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року справа №320/3351/23.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та моральної шкоди.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням 24 червня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В апеляційній скарзі посилався на те, що суд першої інстанції постановив оскаржувану ухвалу з порушенням норм матеріального та процесуального права, не врахувавши правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду та Київського апеляційного суду в аналогічних правовідносинах.

Також зазначає, що відшкодування збитків та відшкодування шкоди мають різну правову природу. В порядку адміністративного судочинства відшкодування збитків можливе лише тоді, коли воно поєднане з вимогою про відшкодування шкоди, відшкодування збитків, якщо вона заявлено в позові без вимоги про відшкодування шкоди, можливе виключно в порядку цивільного судочинства, оскільки норми ст.5 КАС України не передбачають такого способу захисту як відшкодування збитків, в той час як п.8 ч.2 ст.16 ЦК України визначає відшкодування збитків в якості самостійного способу цивільного права. Оскільки апелянт звернувся до суду з позовною вимогою про відшкодування збитків, то такі позовні вимоги повинні розглядатись в порядку цивільного судочинства.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

В судове засідання суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. ОСОБА_1 подав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності апелянта.

Оскільки рішення ухвалене за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення ( ч.5 ст.268 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Закриваючи провадження у справі в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд першої інстанції виходив із того, що ці позовні вимоги мають розглядатися за правилами адміністративного судочинства, адже зобов'язання зі сплати інфляційних втрат та 3 річних є акцесорним (додатковим) до основного і поділяє його долю. Оскільки основний спір щодо перерахунку соціальних виплат (пенсії) розглядався за правилами адміністративного судочинства, то й похідні від нього вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних повинні розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Позовна вимога в частині стягнення моральної шкоди також є похідною вимогою від основного спору, оскільки, як зазначає позивач, моральна шкода полягає у надмірно тривалому невиконанні остаточного рішення, тобто внаслідок бездіяльності відповідача має місце несвоєчасне виконання рішень судів в адміністративних справах, що в свою чергу і призвело до спричинення моральних страждань позивача.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що, незважаючи на посилання позивачки на цивільно-правову природу вимог за статтею 625 ЦК України, при визначенні юрисдикції такого спору вирішальне значення має природа основного грошового зобов`язання.

Грошове зобов`язання, невиконання якого стало підставою для звернення з даним позовом, виникло не внаслідок цивільно-правового договору чи іншої цивільно-правової підстави, а на підставі спеціального законодавства, що регулює пенсійне забезпечення військовослужбовців. Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 вересня 2019 року справа №640/4149/19, Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 січня 2022 року справа №640/11846/21, Київського окружного адміністративного суду від 30 березня 2023 року справа №320/3351/23 не створили нових грошових зобов`язаннь цивільно-правової природи, а лише підтвердило існування вже існуючого публічно-правового зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві перед позивачкою щодо нарахування та виплати пенсії у належному розмірі.

Таким чином, обов`язок відповідача сплатити позивачці перераховану пенсію є обов`язком, що виник у межах публічно-правових відносин (сфери соціального захисту) та пов`язаний із виконанням суб`єктом владних повноважень його функцій.

Вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, є акцесорними (додатковими) до основного грошового зобов`язання та становлять собою відповідальність за прострочення його виконання. За своєю суттю вони є компенсацією втрат, які виникли внаслідок невиконання або неналежного виконання обов`язку, що має публічно-правову природу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на акцесорному характері цих вимог. Зокрема, у постанові від 09.11.2023 у справі № 420/2411/19 (провадження № 11?422апп21) сформульовано правовий висновок про те, що вимоги щодо застосування статті 625 ЦК України, які пов`язані з невиконанням грошового зобов`язання, що виникло в межах публічно-правових відносин, поділяють долю основного спору.

Велика Палата Верховного Суду зазначила: «Вимоги щодо стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами та/або інфляційних нарахувань за прострочення грошового зобов`язання, що виникло у сфері публічно-правових відносин, є похідними від основного спору і повинні розглядатися за правилами того судочинства, за якими розглядався основний спір» (пункт 24.5.5 Постанови).

У справі що переглядається, оскільки основний спір щодо права на перерахунок та виплату пенсії належить до адміністративної юрисдикції, то й похідні від нього вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3% річних не можуть становити предмет цивільно-правового спору та підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Юрисдикція спору про стягнення моральної шкоди у зв`язку із порушенням порядку здійснення повноважень органом влади визначається за правовою природою правовідносин, а також виходячи з того, чи пред`явлена вимога про відшкодування моральної шкоди в одному провадженні з вимогою про вирішення публічно-правового спору.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку про юрисдикційну належність спору. Зазначена вище правова позиція щодо акцесорного характеру вимог є спеціальною для публічно-правових спорів із соціального забезпечення і має пріоритет над загальними правилами розмежування цивільних та адміністративних справ у цій категорії правовідносин.

Таким чином, суд першої інстанції, приймаючи до уваги природу основного спору правомірно дійшов висновку про закриття провадження у частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних та моральної шкоди відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус