ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6535/25 Справа № 177/859/24 Суддя у 1-й інстанції - Борис О. Н. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 177/859/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року, яке ухвалено суддею Борис О.Н. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 12 березня 2025 року,

УСТАНОВИВ:

В травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про оспорювання батьківства та виключення імені особи як батька з актового запису про народження дитини, третя особа Покровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), для розгляду за підсудністю.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідач ОСОБА_2 народила доньку ОСОБА_4 . Відомості про батька дитини були записані у свідоцтві про народження відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

02 березня 2018 року відповідач звернулась до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_1 про визнання батьківства та стягнення аліментів.

26 квітня 2019 року рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області № 212/1329/18 було визнано позивача батьком дитини ОСОБА_4 та стягнуто з нього аліменти на користь відповідача ОСОБА_2 на утримання доньки.

Позивач себе батьком неповнолітньої ОСОБА_4 не вважає, тому не сплачує аліменти на утримання останньої, у зв`язку із чим у останнього виникла заборгованість зі сплати аліментів.

Позивач із відповідачем у зареєстрованому шлюбі ніколи не перебували, спільною сім?єю не проживали, мали нерегулярні зв?язки. Також у телефонній розмові відповідач повідомила позивачу, що він не є батьком неповнолітньої дитини. Під час постановлення вищевказаного судового рішення були враховані тільки свідчення свідків, а позивач працює далекобійником та тривалий час перебуває у відрядженнях за кордоном, тому не мав змоги з?явитись в судове засідання у вищевказаній справі. Також позивач не з`явився до експертної установи для проведення експертизи та відібрання зразків, бо перебував у відрядженні.

На підставі наведеного вище позивач просив суд виключити з актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про батька ОСОБА_1 , судові витрати просив покласти на відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення у справі про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга, окрім доводів, викладених в позовній заяві, мотивована тим, що позивач в телефонній розмові з відповідачкою остання повідомила позвачу що він не є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому вважає, що відомості про нього, як батька ОСОБА_4 необхідно виключити з актового запису про народження останьої.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - залишенню без змін, з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.

Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, 26 квітня 2019 року Жовтневим районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у цивільній справі № 212/1329/18 було ухвалено рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання батьківства та стягнення аліментів, в апеляційному порядку вказане рішення не оскаржувалось.

Вказаним рішенням визнано ОСОБА_1 батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також постановлено внести відповідні зміни до актового запису про народження № 977, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складеному 22 серпня 2007 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровській області: записати батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 . Окрім того, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 02 березня 2018 року до повноліття дитини. Рішення суду в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Вказане рішення суду набрало законної сили 27 травня 2019 року. (а.с. 20-22)

05 лютого 2020 року за заявою стягувача ОСОБА_2 старшим державним виконавцем Кіцманського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Мельничуком С.М. було відкрито виконавче провадження № 61160995 для примусового виконання вищезазначеного рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі виданого Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області виконавчого листа № 212/1329/18. (а.с. 23)

В рамках вказаного виконавчого провадження були винесені постанови відносно ОСОБА_1 , а саме: про звернення стягнення на доходи боржника від 10 жовтня 2023 року, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 28 травня 2020 року, про арешт коштів боржника від 28 січня 2022 року, про накладення штрафу від 04 січня 2022 року, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 28 травня 2020 року, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолодженою зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 28 травня 2020 року, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 28 травня 2020 року. (а.с. 24-32)

У зв`язку із невиконанням рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2019 року у цивільній справі № 212/1329/18, у позивача ОСОБА_1 у вищевказаному виконавчому провадженні № 61160995, станом на 03 квітня 2024 року наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 185 320,50 грн. (а.с. 33-35).

Згідно з копією Довідки про підтвердження місця роботи, виданої ПВТК «Корона» від 01 квітня 2024 року за № 1/04-24, з 07 лютого 2019 року по 30 квітня 2019 року ОСОБА_1 працював водієм-експедитором ПВТК «Корона». (а.с. 12)

Також на підтвердження позовних вимог щодо неявки позивача до експертної установи для проведення експертизи та відібрання зразків в рамках судового розгляду у цивільній справі № 212/1329/18 ОСОБА_1 надав до суду копію свого закордонного паспорта з відповідними відмітками про виїзд за кордон. (а.с. 13-19)

Звертаючись до суду з позовом про оспорювання батьківства та виключення імені особи як батька з актового запису про народження дитини, позивач посилався на те, що він не вважає себе батьком неповнолітньої ОСОБА_4 також посилався на те, що позивач із відповідачем у зареєстрованому шлюбі ніколи не перебували, спільною сім?єю не проживали, мали нерегулярні зв?язки. Також у телефонній розмові відповідач повідомила позивачу, що він не є батьком неповнолітньої дитини. Під час постановлення вищевказаного судового рішення були враховані тільки свідчення свідків, а позивач працює далекобійником та тривалий час перебуває у відрядженнях за кордоном, тому не мав змоги з?явитись в судове засідання у вищевказаній справі. Також позивач не з`явився до експертної установи для проведення експертизи та відібрання зразків, бо перебував у відрядженні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2019 року у цивільній справі № 212/1329/18 ОСОБА_1 визнано батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вказане рішення ОСОБА_1 оскаржено не було та набрало чинності. При цьому обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 в цій справі зводяться до незгоди з ухваленим рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2019 року у справі № 212/1329/18.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 СК України походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 136 СК України у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Відповідно до ч. 5 ст. 136 СК України не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу.

ЄСПЛ зазначив у справі «Йевремович проти Сербії», що у відповідності до статті 8 Конвенції під час розгляду скарги про встановлення батьківства, суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).

Законодавством передбачено певні обов`язки батьків щодо їх дитини, а також вимогу ухвалювати судові рішення з урахуванням найкращих інтересів дитини, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, інших осіб.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини перша та друга статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ).

Отже, при вирішенні справ про оспорювання батьківства суди повинні керуватися найкращими інтересами дитини, забезпечуючи баланс між інтересами дитини та сторін у справі.

Пунктами 2.13, 2.13.1 «Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства Юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5», встановлено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 квітня 2019 року у цивільній справі № 212/1329/18 було ухвалено рішення, на підставі якого ОСОБА_1 визнано батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також постановлено внести відповідні зміни до актового запису про народження № 977, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складеному 22 серпня 2007 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровській області: записати батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 . Окрім того, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 02 березня 2018 року до повноліття дитини. Рішення суду в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Вказане рішення суду оскаржене не було та набрало законної сили 27 травня 2019 року. (а.с. 20-22)

Преюдиціальність обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відродження у мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17).

У постанові Верховного суду України від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 заначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 19 грудня 2019 року по справі № 916/1041/17).

Суть преюдиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів (постанова КЦС ВС від 17 грудня 2019 року по справі № 641/1793/17).

Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова КЦС ВС від 11 грудня 2019 року по справі № 320/4938/17).

Суб`єктивними межами преюдиції є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини (постанова КЦС ВС від 11 грудня 2019 року по справі № 320/4938/17).

Отже, у даній справі суд першої інстанції правильно встановив, що на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2019 року у цивільній справі № 212/1329/18 ОСОБА_1 визнано батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач мотивував позовні вимоги у даній справі необхідністю проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, яка призначалась у справі № 212/1329/18, оскільки не перебував на території України під час розгляду справи та не міг пройти експертне дослідження.

Отже, фактично обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зводяться до незгоди з ухваленим рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 квітня 2019 року у справі № 212/1329/18.

Водночас, вказане рішення ОСОБА_1 оскаржене не було та набрало чинності.

Враховуючи встановлені судом першої інстанцї обставини справи та відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України преюдицію факту, встановленого судом першої інстанції в рішенні у справі № 212/1329/18 , суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що в цій справі не підлягає доказуванню чи спростуванню факт батьківства ОСОБА_1 відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в тому числі похідні вимоги позивача щодо виключення з актового запису про народження дитини відомостей про її батька.

Відтак, з огляду на наведені вище норми права, встановлені фактичні обставини справи, з урахуванням наявності рішення суду про встановлення батьківства позивача, яке не оскаржене у встановленому законом порядку та набрало законної сили, а також оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо та достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, а також докази, які містяться у матеріалах справи, обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Доводи апеляційної скарги, які повторюють доводи позовної заяви, висновків суду першої інстанції не спростовують.

У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь апелянта.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.

Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

У силу положень статей 76-78, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України місцевим судом всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими. Всі докази оцінено судом у їх сукупності з урахуванням фактичних обставин справи.

Висновки суду узгоджуються із судовою практикою Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24) та 10 грудня 2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24), що спростовує відповідні доводи апеляційної скарги (частина четверта статті 263 ЦПК України). Судова практика у цій категорії справ є сталою та сформованою, а відмінність залежить лише від доказування

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги позивача.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого позивачкою судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 23 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: