СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
пр. № 2/759/3161/25
ун. № 759/8056/22
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2025 року м. Київ

Святошинський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Єросової І.Ю.,

при секретарі Лавриненко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації (м. Київ, вул. Гната Юри, 9), Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації (01030, м. Київ, б-р. Т. Шевченка, 26/4) про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить визначити місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю - позивачем ОСОБА_1 . Позов мотивований тим, що 25.02.2011 вона та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, перебуваючи в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка - ОСОБА_3 . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2017 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу вони проживають окремо, а їх спільна малолітня дочка проживає разом з позивачем. Визначення місця проживання дитини з матір`ю необхідне для захисту інтересів і прав дитини щодо тимчасового виїзду закордон на лікування, оздоровлення та відпочинок дитини з матір`ю.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31.10.2023 у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 24.06.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31.10.2023 скасовано та ухвалено нове рішення - про задоволення позову. Водночас, визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Верховного суду від 29.01.2025 касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31.10.2023, постанову Київського апеляційного суду від 24.06.2024 та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 08.10.2024 скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2025 для розгляду даної позовної заяви визначено суддю Святошинського районного суду м. Києва Єросову І.Ю.

Ухвалою суду від 25.02.2025 дану справу прийнято до провадження суду та вирішено проводити її розгляду у порядку загального позовного провадження з викликом учасників справи у судове засідання на 24.06.2025 року.

У судовому засіданні 24.06.2025 суд дійшов висновку про необхідність заслуховування думки дитини, а тому судове засідання відкладено на 23.09.2025 року.

22.09.2025 через канцелярію суду надійшли письмові заперечення відповідача ОСОБА_2 , в яких останній вказує, що процесуальна поведінка позивача містить ознаки зловживання процесуальними правами. Так, ОСОБА_1 у процесуальних документах наводить діаметрально протилежні позиції та вводить суд в оману щодо дійсних обставин справи, зокрема, щодо бажання відповідача врегулювати наявний спір у позасудовому порядку. Так, відповідач зазначає, що ним вживалися заходи для мирного врегулювання спору шляхом скерування на електронну поштову адресу позивача проекту договору про визначення місця проживання. Однак, станом на день скерування даних заперечень позивач не надала зворотної відповіді. Крім того, відповідач вказує, що досягти мету, задля якої ОСОБА_1 звернулася з даним позовом - безперешкодний виїзд з дитиною закордон, можливо іншими позасудовими способами, у тому числі й регламентованим Постановою КМУ №866 від 24.09.2008 року. Враховуючи наведене, відповідач просить відмовити у задоволенні даного позову.

Судове засідання 23.09.2025 було відкладено за клопотанням представника позивача - адвоката Заверухи І.Л., який повідомив суду, що прибуття до суду позивача та дитини унеможливило погане самопочуття останніх. Враховуючи наявність даного клопотання, заслухавши думку відповідача, суд ухвалив відкласти розгляд справи на 11.11.2025 року.

Учасники справи, будучи своєчасно та належним чином повідомленими про дату і час судового розгляду, до суду не прибули. Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 через канцелярію суду скерував заяву про розгляд справи за його відсутності.

Суд, вивчивши доводи позовної заяви та долучені до неї докази, проаналізувавши матеріали судового провадження, дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 9 Конвенції на держави-учасниці покладається обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року №2402-III виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Водночас, в силу приписів ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Так, суд звертає увагу, що станом на день вирішення спору між сторонами, ОСОБА_3 , місце проживання якої просить визначити позивач, досягла чотирнадцятирічного віку. У постанові від 24.06.2024 Верховний Суд зауважив, що під час розгляду даної позовної заяви по суті суди не заслухали думку дитини з приводу визначення місця її проживання.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Так, судом на виконання визначеного у постанові Верховного суду від 24.06.2024 вжито заходів щодо забезпечення явки дитини - ОСОБА_4 у судове засідання та заслуховування думки дитини з приводу визначення місця її проживання. Однак, двічі у судові засідання позивач з дитиною не з`являлися, при повторній неявці про причини неявки та їх поважність суд не проінформували, з огляду на що суд дійшов висновку про можливість вирішення даного провадження за відсутності вказаних осіб.

При розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частини четверта, п`ята статті 19 СК України).

Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У рішенні від 19 вересня 2019 року у справі "Andersena v. Latvia", заява № 79441/17, Європейський суд з прав людини відзначив, що "найкращі інтереси дитини" не можуть розумітися однаково, незалежно від того, чи розглядає суд запит про повернення дитини відповідно до Гаазької конвенції або постанову про опіку або батьківських правах. Національні суди, відхиляючи певну інформацію і докази, що стосуються конкретного розгляду, не можуть вважатися такими, що проігнорували найкращі інтереси дитини.

У матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації №109-3378 від 14.06.2023, відповідно до якого орган рекомендував батькам у позасудовому порядку врегулювати наявні між ними спірні питання щодо визначення місця проживання дитини.

На виконання рекомендацій органу опіки та піклування відповідачем було скеровано позивачу проект договору про визначення місця проживання дитини, який він бажав укласти із ОСОБА_1 , та фактично врегулювати ініційований останньою спір у позасудовому порядку. У свою чергу, позивач або її представник, отримавши відомості про скерування до суду таких доказів, не висловлювали своїх заперечень, не спростували тверджень про наявність бажання та активних дій з боку відповідача щодо вирішення даного питання.

Таким чином, суд вважає дійсними твердження відповідача про те, що ним вживалися заходи для врегулювання питання щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 , яка є спільною донько сторін справи, з метою уникнення невиправданого перешкоджання позивачу у вивезенні дитини закордон на лікування, відпочинок або з іншою метою.

Більше того, у ході судового розгляду даного провадження судом встановлено, що відповідач не заперечує щодо проживання дитини з матір`ю - позивачем, вказане підтверджено останнім у судових засіданнях. Крім того, наведене також було висловлено і представником позивача - адвокатом Заверухою І.Л. у судовому засіданні 24.06.2025 року. З моменту розлучення та окремого проживання батьків дитина постійно проживає з матір`ю, батьком не оспорюється даний факт та не заперечується. Відповідач у своїх запереченнях та судових засіданнях не просить змінити місце проживання дитини.

Також на підтвердження відсутності між сторонами спору суд сприймає відповідачем долучені до відзиву докази, зокрема, копію нотаріально посвідченої згоди відповідача ОСОБА_2 на виїзд позивача разом з житиною закордон у період з 23.11.2022 по 01.06.2023 року, тобто після ініціювання позивачем даного судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами ст. 13 ЦПК України закріплено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на наявні фактичні обставини справи суд доходить висновку про те, що між сторонами фактично відсутній спір, оскільки з моменту фактичного припинення шлюбних відносин ОСОБА_3 проживає з матір`ю, що не заперечується сторонами, відповідач не висловлює заперечень щодо зміни місця проживання дитини. Отже, суд доходить висновку, що у даному випадку справа підлягає закриттю.

У постанові від 20.09.2021 року у справі №638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21) Верховний Суд витлумачив, що закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, з урахуванням підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу Конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Предмет позову розуміють як певну матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

З огляду на викладене відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або спірні питання врегульовано самими сторонами.

Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і після відкриття провадження у справі, коли на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Суд не бере до уваги доводи позивача, викладені у письмових поясненнях (т. 1 а.с. 73-78), оскільки останні не підтверджуються долученими до них доказами. Так, ОСОБА_1 та її представником не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що відповідач вживав заходів щодо зміни місця проживання чи перебування дитини шляхом самовільного її переміщення, ще й без згоди самої дитини.

Враховуючи, що між сторонами даного судового провадження з моменту фактичного припинення шлюбних відносин відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, ОСОБА_3 постійно проживала з матір`ю - позивач, а батько - відповідач не заперечував щодо даного факту, не просив суд змінити місце проживання дитини, суд вважає за необхідне на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України постановити ухвалу про закриття даного провадження.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 12, 13, 43, 49, 255, 258-261, 352-355 ЦПК України, ст. 29 ЦК України, ст. 7, 171 СК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), треті особи: Служба у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації (м. Київ, вул. Гната Юри, 9), Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м.Києві державної адміністрації (01030, м. Київ, б-р. Т. Шевченка, 26/4) про визначення місця проживання дитини.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення сторін зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду, при цьому, відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя І.Ю. Єросова