ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 2-1725/11

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:

позивач Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Тішунін Олександр Анатолійович, на заочне рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 травня 2011 року, яке ухвалено суддею Поповим В.В.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 25 травня 2011 року, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2011 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», від імені якого діє Криворізьке регіональне відділення Дніпропетровської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору.

Позов мотивовано тим, що 14.05.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений Договір №014/3660/148231/74, згідно якого відповідачу було надано кредит у розмірі 45000 доларів США зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 13% річних строком до 14.05.2028 року.

14.05.2008 року з відповідачкою ОСОБА_2 був укладений Договір поруки за №014/08/05-01/106/08, згідно з яким остання поручилась перед ним за виконання відповідачем ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за даним Кредитним договором.

Позичальник своїх обов`язків по своєчасному погашенню кредиту та сплаті відсотків належним чином не виконує, в результаті чого, станом на 21.02.2011, утворилась заборгованість в сумі 61804,99 доларів США, що еквівалентно 490836 грн. 68 коп.

Посилаючись на викладене, просив суд: стягнути солідарно з відповідачів на свою користь 490836 грн. 68 коп. та судові витрати.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 травня 2011 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто, солідарно, з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 490836 грн. 68 коп. в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №014/3660/148231/74 від 14.05.2008 року.

Стягнуто, солідарно, з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» понесені ним судові витрати в загальній сумі 1820 грн. 00 коп.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 жовтня 2025 року залишено без задоволення заяву відповідачки ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 травня 2011 року.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Тішунін О.А., просить скасувати частково заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі № 2-1725 від 25 травня 2011 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» 490836 грн. 68 коп. та ухвалити нове судове рішення, яким в позові Акціонерному товариству «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» до ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом під час розгляду справи не були досліджені всі обставини, зокрема, не було з`ясовано те, що порука за договором поруки за №014/08/05-01/106/08 є припиненою. В зв`язку з невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань, було укладено Додаткову угоду № 1 від 01 квітня 2009 року до Кредитного договору № 014/3660/148231/74 від 14 травня 2008 року, однак, із поручителем нового договору укладено не було. В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка була ознайомлена з додатковою угодою до кредитного договору. Судом першої інстанції не досліджувались умови даної додаткової угоди та суд не встановив, що уклавши додаткову угоди банк збільшив обсяг відповідальності поручителя без її згоди, а тому порука є припиненою. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним (див. постанову Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 264/3046/15-ц, провадження № 61-9194св21).

Крім того, судом не надано правової оцінки тим фактам, що договір поруки припинено в зв`язку з не пред`явленням позову до поручителя протягом шести місяців з дати зміни погашення основного зобов`язання. Оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено на 08.08.2010 року, то саме з цього моменту в Позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак, банк звернувся до суду з зазначеним позовом до поручителя лише 14 березня 2011 року, пропустивши шестимісячний строк пред`явлення позову до поручителя.

Також, просить суд стягнути з позивача на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 20000,00 грн

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Тішуніна О.А., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14.05.2008 між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №014/3660/148231/74, згідно якого відповідачу було надано кредит у розмірі 45000 доларів США, зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 13% річних строком до 14.05.2028 року.

Згідно умов даного Договору, відповідач ОСОБА_1 зобов`язався здійснювати часткове погашення кредиту та сплату відсотків згідно Графіку повернення кредиту (т. 1 а.с. 6-11).

Позивач є правонаступником всіх прав та обов`язків ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (т. 1 а.с.20).

Відповідач ОСОБА_1 , в порушення зазначених норм закону та умов Договору, свої зобов`язання належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 21.02.2011, утворилась заборгованість в загальній сумі 61804,99 доларів США, із розрахунку: 47554,42 доларів США заборгованість по кредиту, 5622,99 доларів США заборгованість по процентам, 8627,58 доларів США пеня по кредиту та процентам, що еквівалентно 490836 грн. 68 коп. та підтверджується розрахунком суми заборгованості (т. 1 а.с.18).

14.05.2008 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений Договір поруки за №014/08/05-01/106/08, згідно з яким остання поручилась за виконання відповідачем ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за Кредитним договором №014/3660/148231/74 від 14 травня 2008 року (т. 1 а.с.15-16).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вірно виходив з факту неналежного виконання зобов`язання за укладеним кредитним договором позичальником ОСОБА_1 в частині повернення кредиту та сплати відсотків за його користування й права банку, у зв`язку з цим, вимагати від позичальника повернення заборгованості за кредитним договором достроково.

При цьому, суд дійшов висновку про те, що відповідно до ст. 554 ЦК України й умов вищезазначених договорів у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, та, оскільки кредитором підтверджено належними доказами (договір про надання кредиту, розрахунок заборгованості) розмір заборгованості, наявні правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачів в солідарному порядку.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», від імені якого діє Криворізьке регіональне відділення Дніпропетровської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по кредитному договор учасниками справи не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, згідно якої, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду лише в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення з поручителя ОСОБА_2 заборгованості по кредитному договору.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, банк звернувся до суду з позовом до позичальника та поручителя, як солідарних боржників, про стягнення кредитної заборгованості.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор -прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).

За положеннями частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За змістом статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою, як одним із видів забезпечення виконання зобов`язання (частина перша статті 546 ЦК України).

Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 547 ЦК України).

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов`язання. Підставою поруки є договір, що встановлює зобов`язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов`язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг відповідальності поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

За змістом статті 559 ЦК України зміна обсягу зобов`язань боржника може бути підставою для припинення поруки. Зокрема, частиною першою цієї статті (у редакції, чинній на момент укладання договору поруки) було передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

За загальним правилом, установленим частиною першою статті 651 ЦК України, зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим за змістом частини третьої статті 651 ЦК України договором або законом може бути передбачено також право сторони договору відмовитися від договору в повному обсязі або частково, тобто розірвати або змінити договір на власний розсуд на підставі одностороннього правочину.

Особливістю одностороннього правочину є те, що такий правочин як юридичний факт здійснюється за волевиявленням однієї особи, однак може спричиняти відповідні правові наслідки (породжувати обов`язки) для інших осіб, коли це випливає зі спеціальних положень законодавства.

Так, за правилами, передбаченими абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами.

Настання правових наслідків, зумовлених вчиненням особою одностороннього правочину, для інших осіб пов`язане з дотриманням вимог щодо вчинення його у відповідній формі, обумовленій законом, та його реалізацією шляхом доведення цього правочину до відома зацікавлених осіб.

Приписи частини першої статті 559 ЦК України передбачають спеціальне регулювання порядку зміни забезпеченого порукою зобов`язання, а відтак і договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, з урахуванням волевиявлення та повідомлення, крім сторін цього договору, також поручителя і встановлюють правові наслідки неодержання згоди поручителя.

Умови договору поруки про те, що поручитель при укладанні цього договору дає свою згоду на збільшення основного зобов`язання, не виключають застосування правил, передбачених абзацом 3 частини третьої статті 202 ЦК України, та, відповідно, від необхідності узгодження певних вчинених в односторонньому порядку змін до основного зобов`язання із поручителем у належній формі.

За змістом частини першої статті 654 ЦК України зміна договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що 14.05.2008 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений Кредитний договір №014/3660/148231/74, згідно якого відповідачу було надано кредит у розмірі 45000 доларів США, зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 13% річних строком до 14.05.2028 року.

Згідно умов даного Договору, відповідач ОСОБА_1 зобов`язався здійснювати часткове погашення кредиту та сплату відсотків згідно Графіку повернення кредиту (т. 1 а.с.6-11).

14.05.2008 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачкою ОСОБА_2 був укладений Договір поруки за №014/08/05-01/106/08, згідно з яким остання поручилась за виконання відповідачем ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за Кредитним договором №014/3660/148231/74 від 14 травня 2008 року (т. 1 а.с.15-16).

01 квітня 2009 року між ВАТ«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду №1 до Кредитному договору №014/3660/148231/74 від 14 травня 2008 року, якою викладено у новій редакції Графік погашеня кредиту та інших платежів, а також розраунок сукупної вартості кредиту (т. 1 а.с. 12).

У пункті 2.3. цієї Угоди зазначено, що на підставі цієї Угоди фвактична заборгованість за кредитом збільшується на суму заборговансоті по процентам, у зв?язку з чим відбувається зміна строку погашення заборгованості та інших платежів.

Зі змісту та аналізу вказаної додаткової угоди установлено, що банк та відповідач ОСОБА_1 погодили збільшення фактичної заборговансоті позичальника по сплаті суми кредиту щміясчно на розмір щомісячної залишкової заборгованості за процентами відповідно до Графіку погашення кредиту та інших платежів, у зв?язку з чим відбувається зміна строку погашення позичальником залишкової заборгованості за процентами.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази того, що банк будь-яким чином повідомляв поручителя ОСОБА_2 про вказані зміни умов договору, зокрема про збільшення розміру щомісячного платежу та строку кредитування

Тоді як, пунктом 5.2. договору поруки визначено, що строк та умови виконання договору можуть бути переглянуті сторонами лише з їх письмової згоди (а.с. 15-16).

Суд першої інстанції не врахував, що, внаслідок підписання додаткової угоди до кредитного договору щодо зміни розміру щомісячного платежу та строків погашення заборгованості за кредитом, зобов`язання боржника ОСОБА_1 збільшено без погодження з поручителем, не дав належної оцінки умовам договору поруки щодо необхідності узгодження з поручителем змін і доповнень до договору, дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з поручителя солідарно з боржником спірної кредитної заборгованості, оскільки порука є припиненою в силу положень частини першої статті 559 ЦК України.

Аналогічного за змістом висновку щодо застосування положень частини першої статті 559 ЦК України (у відповідній редакції) дійшов Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 грудня 2018 року у справі № 569/8360/16-ц.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині солідарного стягнення заборгованості з ОСОБА_2 є безпідставними і не підлягають задоволенню, у зв`язку з чим рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про вімову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», від імені якого діє Криворізьке регіональне відділення Дніпропетровської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, за вимогами ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням вимог апеляційної скарги, колегія суддів скасовує рішення суду в частині стягнення з відповідачки ОСОБА_2 судового збору.

Згідно п. в ч. 1 ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів стягує з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_2 судові витрати понесені на сплату судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 335 гривень 60 копійок.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України.

Так, згідно зі статтею 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Матеріалами справи підтверджено, що професійну правничу допомогу відповідачці ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції надано адвокатом Тішуніним О.О. на підставі Договору про надання правової допомоги від 24 липня 2025 року та загальна вартість наданих послуг склала 20 000 гривень, що підтверджено Актом виконаних робіт від 16 грудня 2025 року.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи в суді апеляційної інстанції, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що обґрунтованими є витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 20 000,00 грн. та їх стягнення не суперечить принципу розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Тішунін Олександр Анатолійович, - задовольнити.

Заочне рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 травня 2011 року в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», від імені якого діє Криворізьке регіональне відділення Дніпропетровської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору та судових витрат - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», від імені якого діє Криворізьке регіональне відділення Дніпропетровської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по кредитному договору та судових витрат відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_2 судові витрати понесені на сплату судового збору у розмірі 3 335 (три тисячі триста тридцять п`ять) гривень 60 (шістдесят) копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_2 судові витрати понесені на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 25 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: