КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа №756/1573/21

04 грудня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Кирилюк Г.М.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 адвоката Василевської Карини Миколаївни на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді П`ятничук І.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про зміну сторони в зобов`язанні,-

в с т а н о в и в:

У лютому 2021 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовомдо ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про зміну сторони в зобов`язанні.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 23 лютого 2016 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та ним, ОСОБА_1 , було укладено попередній договір № 248 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . На виконання умов договору він сплатив забезпечувальний платіж за квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1 057 961,49 грн.

04 вересня 2019 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та ним, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про заміну сторони в зобов`язанні та внесення змін і доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Драною Н.М. від 23.02.2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 248.

Позивач зазначав, що він з 2012 року у зв`язку з хворобою регулярно проходив лікування і в період з листопада 2016 року до березня 2017 року знаходився на стаціонарному лікуванні у Київській міській клінічній лікарні № 4 та Київській міській клінічній лікарні № 5, втратив роботу.

У пошуках коштів на лікування через знайомих звернувся до ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» де йому пояснили, що отримання позики потребує тривалий час і підписання низки документів.

04 вересня 2019 року в офісі нотаріуса присутні з ОСОБА_2 особи переконали його, ОСОБА_1 , підписати серед іншого договір про зміну сторони в зобов`язанні, запевнивши його, що всі документи необхідні для майбутнього одержання позики.

На момент вчинення правочину він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки на момент укладення спірного договору перебував у постійному нервовому стані, емоційному стресі, мав серйознезахворювання, що заважало йому орієнтуватись у ситуації та повною мірою усвідомлювати наслідки власних дій.

З урахуванням наведених обставин, позивач ОСОБА_4 просив суд: визнати недійсним договір від 04 вересня 2019 року, укладений між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про заміну сторони в зобов`язанні та внесення змін і доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М. 23.02.2016, зареєстрований за № 248; стягнути з ОСОБА_2 на його користь витрати пов`язані з розглядом справи.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про зміну сторони в зобов`язанні,відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 адвокат Василевська Карина Миколаївна подала апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, а саме: визнати недійсним договір від 04.09.2019 року, укладений між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про заміну сторони в зобов`язанні та внесення змін і доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М. 23 лютого 2016 року, зареєстрованого за №248. Стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача витрати пов`язані із розглядом справи.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення в основному ґрунтується на висновку судово-психіатричної експертизи №689 від 04 липня 2023 року, який судом першої інстанції був оцінений, як належний та достатній доказ для встановлення психічного стану позивача на момент укладення оспорюваного правочину.

Разом з тим, експертиза №689 містить внутрішні суперечності та ознаки поверховості.

З одного боку, експерт доходить висновку, що позивач на момент укладення договору міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а з іншого - водночас зазначає, що у нього була погіршена здатність раціонально прогнозувати віддалені наслідки своїх дій.

Ці твердження, на думку сторони позивача, є взаємовиключними та логічно несумісними.

На переконання сторони позивача, висновок судово-психіатричної експертизи №689 є неповним, нечітким і суперечливим, а тому не може вважатися достатньою підставою для встановлення дійсного психічного стану позивача на момент укладення оспорюваного правочину.

Щодо суті вимог позову, сторона позивача зазначає, що викладені у позовній заяві доводи позивача щодо ненадсилання йому коштів відповідно до вимог законодавства, були проігноровані судом першої інстанції та судом не було надано обґрунтувань їх відхилення. Тоді як з системного аналізу ЦПК України та постанови правління НБУ №148 вбачається, що платіж в розмірі 1 057 961,49 грн ОСОБА_2 мала здійснити в безготівковій формі зі свого поточного рахунку на поточний рахунок ОСОБА_1 , однак, платіж так і не було здійснено, а отже зобов`язання станом на сьогоднішній день єневиконаним.

Звертає увагу суду на той факт, що позивач є інвалідом II групи та потребував грошових коштів на лікування, власне це і зумовило те, що останній підписав договір про заміну сторони в зобов`язанні.

Однак, жодних грошових коштів за договором про заміну сторони у зобов`язанні ОСОБА_1 так і не отримав, а пункт 3, що міститься в договорі є формальним та більш орієнтованим на вчинення шахрайських дій, спрямованих на позбавлення позивача житла та грошових коштів.

Зазначає, що норми ЦПК України та постанова Правління НБУ №148 чітко регулюють граничні платежі готівкою між фізичними особами та передбачають, що всі платежі (окрім вичерпного переліку, який не є винятком у даній справі) на суму, що є вищою 50 000 грн, здійснюються шляхом переказу з поточного рахунку на поточний рахунок.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З огляду на вищезазначене, сторона позивача вказує на те, що грошові кошти за договором позивач ОСОБА_1 не отримував, а тому у нього відсутнє зобов`язання щодо повернення грошових коштів у сумі, що визначена договором.

Щодо надання орієнтовного (попереднього) розрахунку судових витрат сторона позивача зазначає, що ОСОБА_1 , у відповідності до положень ст. 15 ЦПК України, звернувся за наданням правничої допомоги, у зв`язку з чим ним було понесено відповідні витрати у розмірі 19 300,00 грн.

В окремо поданому клопотанні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Василевська Карина Миколаївна, посилаючись на те, що право на ініціювання повторної експертизи не обмежене стадією розгляду справи, повторна експертиза може бути призначена і в апеляційному провадженні, за умови наявності належних підстав, як-от сумніви у правильності висновку, на що позивач прямо вказує у своїх доводах апеляційної скарги, просить суд призначити у справі повторну судову психолого-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставити наступні питання:

В якому емоційному стані був ОСОБА_1 під час укладання угоди 04.09.2019 року?

Чи міг ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час укладання договору між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору про заміну сторони в зобов`язанні та внесення змін і доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири, усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними?

Чи могли виявлені у ОСОБА_1 хвороби впливати на його емоційний та психологічний стан і поведінку при укладені договору між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору про заміну сторони в зобов`язанні та внесення змін і доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири 04.09.2019 року, та яким саме чином?

Чи здатен був ОСОБА_4 повною мірою прогнозувати наслідки власних дій?

Проведення експертизи доручити іншій групі експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи (04655, м.Київ, вул. Кирилівська (Фрунзе),103-А).

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Протокольною ухвалою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 адвоката Василевської Карини Миколаївнипро призначення у справі повторної судової психолого-психіатричної експертизи на стадії апеляційного розгляду справи.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Василевська Карина Миколаївна повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили скаргу задовольнити.

Відповідач Гончаренко Тетяна Львівна, представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», третя особа: ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не з?явились, про день та час розгляду справи судом повідомлені у встановленому порядку, а тому суд вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача та його представника, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.02.2016 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» та ОСОБА_1 було укладено попередній договір № 248 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . На виконання умов вказаного договору ОСОБА_1 було сплачено забезпечувальний платіж за квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1 057 961,49 грн (а.с. 14-22).

04.09.2019 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про заміну сторони в зобов`язанні та внесення змін і доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Драною Н.М. зареєстрований в реєстрі за № 248, відповідно до умов якого ОСОБА_4 за попереднім договором передає, а нова сторона ОСОБА_2 а Львівна приймає на себе всі права і обов`язки ОСОБА_1 , передбачені попереднім договором в стані зобов`язань на дату укладення даного договору про заміну сторони в зобов`язанні.

Відповідно до п. 3 вказаного договору, ОСОБА_4 підтверджує, що відповідно до умов попереднього договору сплатив ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент» в повному обсязі забезпечувальний платіж в розмірі 1 057 961,49 грн. (а.с. 23-24).

Судом також встановлено, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 689 від 04.07.2023 року ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України» у період часу, до якого відноситься укладення договору між ТОВ «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про зміну сторони в зобовязанні та внесення змін та доповнень до попереднього договору купівлі-продажу квартири, ОСОБА_4 виявляв ознаки легкого когнітивного розладу (F 06.7 за МКХ-10) та за своїм психічним станом міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, на період ухвалення правочину (04.09.2019) у ОСОБА_1 визначався негативний психологічний стан, обумовлений фактом прогресування важкого невиліковного захворювання (ВІЛ-інфекція 4 клінічної стадії, ВІЛ-енцефалопатія з нижнім парапарезом, коксоартрозом лівого кульшового суглобу, необхідністю протезування лівого кульшового суглобу) з очікуванням каліцтва та втрати працездатності, що проявлялося емоційною пригніченістю, розпачем, страхом безпомічності внаслідок очікуваного каліцтва та втрати працездатності. Ситуація наявності прогресуючої невиліковної хвороби з ускладеннями може розглядатися як важкі життєві обставини, обумовлювала прагнення особи зменшити наслідки очікуваного каліцтва, що, з урахуванням наявного психоемоційного стану,погіршувало здатність ОСОБА_1 раціонально прогнозувати віддалені наслідки своїх дій в період правочину (а.с. 145-150).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Крістал Ессет Менеджмент», третя особа: ОСОБА_3 про визнання недійсним договору про зміну сторони в зобов`язанні, суд першої інстанції вказав на те, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті, за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Зважаючи на встановлені судом обставини в судових засіданнях, під час надання пояснень сторонами, висновок судово-психіатричної експертизи № 689 від 04.07.2023 року, суд, оцінюючи покази свідка, приходить до висновку про те, що у момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_4 усвідомлював значення своїх дій та міг ними керувати самостійно.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року відповідає.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року в справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

За змістом частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням, як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Суди попередніх інстанцій при ухваленні оскаржуваних судових рішень дійшли помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин положень статті 225 ЦК України, яка передбачає можливість визнати недійсним правочин, вчинений дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, взявши за основу висновки комплексних судових психолого-психіатричних експертиз, згідно з якими на час укладення оспорюваних договорів дарування позивач за своїм психічним станом не в повній мірі міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доказів того, що позивач на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, позивач суду не надав, що є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України (статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року). Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, наведеного не врахував, не звернув уваги на те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що позивач на час укладення оспорюваних договорів дарування мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».

В справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння, тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2019 року у справі № 311/3823/15 (провадження № 61-13462св18) зазначено, що «справи про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з урахуванням, як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Разом з тим, суди першої та апеляційної інстанцій, визнаючи оспорювані правочини недійними, взяли до уваги лише висновок посмертної судової-психіатричної експертизи, без урахування інших доказів, які були у справі».

В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20 (провадження № 61-10051св21), від 07 березня 2024 року у справі № 388/792/19 (провадження № 61-1724св24).

Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 80 ЦПК України).

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні (стаття 110 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

З урахуванням наведених норм та встановлених обставин справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 оскільки доказів того, що позивач на час укладення оспорюваного договору мав абсолютну неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, він суду не надав, а це є його процесуальним обов`язком згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що волевиявлення ОСОБА_1 не було вільним та не відповідало його дійсній волі, колегія суддів відхиляє, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження зазначених заявником обставин.

Доводи апеляційної скарги про те що, на переконання сторони позивача, висновок судово-психіатричного експерта № 689 від 04.07.2023 є неповним, нечітким і суперечливим, а тому не може вважатися достатньою підставою для встановлення дійсного психічного стану позивача на момент укладення оспорюваного правочину, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначений висновок містить твердження про те, що за своїм психічним станом ОСОБА_4 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на період ухвалення правочину (04.09.2019). Висновок експертів про те, що наявністьу ОСОБА_1 прогресуючої невиліковної хвороби з ускладеннями може розглядатися, як погіршення його здатності раціонально прогнозувати віддалені наслідки своїх дій в період правочину не суперечить попередньму висновку експертів про те, що ОСОБА_1 на період укладення правочину розумів значення своїх дій та міг керувати ними, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного та обгрунтованого висновку про відстутність, визначнних ст. 225 ЦК України підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним.

Посилаючись в апеляційній скарзі на неповноту, необ?єктивність та невідповідність вимогам закону висновку судового-психіатричного експерта № 689 від 04.07.2023року, позивач та його представник не зазначають в чому конкретно проявляються вказані неповнота, необ`єктивність та які вимоги закону були порушені експертами при його складенні.

Також, матеріали справи не містить доводів, які б могли спростувати зазначений висновок експертів.

Крім того, у суді першої інстанції позивач не заявляв клопотання про призначення у справі додаткової або повторної експертизи в порядку, визначеному статтею 113 ЦПК України.

Колегія суддів враховує, що суд першої інстанції вчинив усі процесуальні дії для сприяння сторонам у реалізації їх процесуальних прав та надав оцінку висновку з точки зору всебічності, повноти й об`єктивності експертного дослідження.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не надано жодної оцінки твердженням позивача про те, що платіж в розмірі 1 057 961,49 грн ОСОБА_2 мала здійснити в безготівковій формі зі свого поточного рахунку на поточний рахунок ОСОБА_1 , однак, платіж так і не було здійснено, а отже зобов`язання станом на сьогоднішній день є невиконаним, а пункт 3 договорі є формальним та більш орієнтованим на вчинення шахрайських дій, спрямованих на позбавлення позивача житла та грошових коштів, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_4 самостійно обрав спосіб захисту свого цивільного права чи інтересу, а саме шляхом визнання недійсним договору про зміну сторони в зобов`язанні з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України.

Поряд з цим, предметом вказаного позову не є питання виконання/невиконання сторонами умов договору від 04вересня 2019 року про заміну сторони в зобов`язанні.

А відтак, у суду відсутні правові підстави надавати правову оцінку обставинам щодо яких позивачем не заявлено жодних позовних вимог.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином доводи, викладені представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Василевською Кариною Миколаївною в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_1 адвоката Василевської Карини Миколаївни.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Василевської Карини Миколаївни залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Василевської Карини Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 16 червня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Судді: