Номер провадження: 22-ц/813/4995/25
Справа № 515/1316/24
Головуючий у першій інстанції Миргород В. С.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саратського районного суду Одеської області від 11 лютого 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Саратський відділ ДРАЦС у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ІНФОРМАЦІЯ_1 , Служба у справах дітей Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області як орган опіки та піклування, про визнання шлюбу недійсним, стягнення аліментів на утримання другого з подружжя та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Саратський відділ ДРАЦС у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ІНФОРМАЦІЯ_1 , Служба у справах дітей Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області як орган опіки та піклування, в якому просила:

- визнати шлюб з відповідачем недійсним, у зв`язку з його фіктивністю;

- стягнути з відповідача аліменти на її утримання, як непрацездатної особи, у розмірі 1 500 грн щомісячно;

- стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 23 вересня 2023 року Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстровано шлюб між нею та відповідачем, актовий запис № 99.

За час знайомства відповідач наполягав на реєстрації шлюбу, переконував її, що він є одиноким батьком, який самостійно виховує доньку, що бажає створити з нею сім`ю, вести спільне господарство, обіцяв забезпечувати матеріально позивача та її доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживати з позивачем як чоловік та дружина.

Позивач є особою з інвалідністю 2 групи з дитинства безстроково по психічному захворюванню. Також є одинокою матір`ю. До вступу у шлюб доходи позивача складалися з пенсії по інвалідності у мінімальному розмірі та соціальних виплат, як одинокій матері та малозабезпеченій сім`ї .

На день укладення шлюбу відповідач проходив військову службу за мобілізацією у ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як в подальшому стало відомо позивачу, відповідач уклав з нею шлюб, з метою отримання права на звільнення з військової служби на підставі п. г) ч. 4 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», у зв`язку з наявністю дружини із числа осіб з інвалідністю, що він і зробив одразу після одруження. На сьогоднішній день, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачем, відповідач використовує право на відстрочку від мобілізації відповідно до п. 11 ч. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», як особа, яка має дружину з числі осіб з інвалідністю ІІ групи.

Крім того, весь цей час відповідач проживає однією сім`єю та має фактичні шлюбні відносини з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка проживає з ним відповідачем за однією адресою окремо від позивача.

Після укладення шлюбу позивач втратила право на отримання державних соціальних допомог, як одинока мати та малозабезпечена сім`я, внаслідок чого вона та її дитина залишилися без засобів до існування. Стан здоров`я позивача не дозволяє працевлаштуватися. Тяжке матеріальне становище, яке склалося, порушує право дитини позивача на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку.

Відповідач свідомо розумів матеріальних стан її сім`ї, у зв`язку з чим позивач має право на утримання та матеріальну підтримку, як того з подружжя, яке є непрацездатним. Тому, стягнення з відповідача на утримання позивача аліментів у розмірі 1500 грн щомісяця є справедливим та таким, що захищає її права, як сумлінної сторони.

Така поведінка відповідача призвела до моральних страждань, які негативно відображаються на самопочутті позивача та фізичному благополуччі, через погіршення матеріального стану її сім`ї, внаслідок втрати соціальних допомог, осуду з боку знайомих та родичів. Тому стягнення з відповідача моральної шкоди у розмірі 20 000 грн по 2 000 грн за кожен місяць перебування у складних матеріальних умовах та моральних стражданнях, спричинених обманом та діями останнього, є достатнім та справедливим.

Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 11 лютого 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано шлюб, зареєстрований 23 вересня 2023 року Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , актовий запис № 99 - недійсним.

Скасовано складений Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) актовий запис № 99 від 23 вересня 2023 року про укладення шлюбу 23 вересня 2023 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця м. Татарбунари Одеської області, РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уродженки с. Приморське Татарбунарського району Одеської області, РНОКПП НОМЕР_2 , моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

В решті заявлених позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженця м. Татарбунари Одеської області, РНОКПП НОМЕР_1 , на користь держави судовий збір у розмірі 3 633,60 грн

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Саратського районного суду Одеської області від 11 лютого 2025 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що шлюб між відповідачем та позивачкою укладався за їх добровільною згодою, так-як вони планували разом проживати у будинку відповідача, утримувати і виховувати дітей. Що стосується психічного захворювання позивачки, то жодних належних доказів на підтвердження такого захворювання матеріали справи не містять. Так скаржник зазначає, що позивачка згідно рішення суду не визнана недієздатною, та відносно неї не встановлена опіка, а тому розуміє значення своїх дій, та ними керувати, так-як самостійно отримує соціальну допомогу (пенсію) по інвалідності, утримує малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зверталася із письмовою заявою до Арцизького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правничої допомоги, з метою подання до суду позовної заяви відносно ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та надавала відповідні документи.

Крім цього, скаржник посилається на те, що позивачка ОСОБА_2 , постановою Татарбунарського районного суду Одеської області у адміністративній справі № 515/877/22 від 25.07.2022 року була визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 184 КУпАП ухилення батьків або осіб, які їх замінюють, від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо забезпечення необхідних умов життя, навчання та виховання неповнолітніх дітей.

Укладення шлюбу з ОСОБА_2 23.09.2023 року відбувалось у приміщенні Татарбунарського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з проведенням відповідної шлюбної церемонії у присутності свідків, що підтверджується наданими фото. Як зазначає скаржник, після укладення шлюбу, ОСОБА_1 перевіз ОСОБА_2 з її малолітньою дитиною за місцем своєї реєстрації, однак через невиконання позивачкою своїх подружніх обов`язків, про які сторони домовились, у подружжя почали виникати непорозуміння, що стало підставою з ініціативи позивачки залишити відповідача та переїхала проживати до свого будинку у с. Приморське Білгород-Дністровського району Одеської області.

Тобто, рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 25.11.2025 року на 14:00 год. учасники справи не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили та заяв про відкладення судового засідання не подавали.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, поважність причин неучасті у судовому засіданні 25.11.2025 року учасників справи, належним чином повідомлених про розгляд справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні,

Частково задовольняючи позов, визнаючи шлюб недійсним та стягуючи моральну шкоду, суд першої інстанції виходив з того, що з моменту реєстрації шлюбу та до моменту звернення позивача до суду з позовом минув значний проміжок часу. Протягом вказаного часу, сторони фактичних шлюбних відносин не підтримували, жили окремим життям, спільного господарства не вели, один одного не утримували та спільного майна не набували. Суду не надано доказів на підтвердження факту ведення ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільного господарства. Не встановлено факту спільно набутого ними майна. Відсутні факти спільного відпочинку, відвідування родичів, знайомих. Вказане у сукупності дало підстави стверджувати про фіктивність такого шлюбу.

Крім того, у суду були підстави вважати встановленими такі підстави фіктивності шлюбу як наявність у відповідача корисливої мети (отримання відстрочки від проходження військової служби), що може свідчити про відсутність серйозності намірів, окреме проживання, відсутність подружніх стосунків, відсутність спільно набутого майна, відсутність турботи один про одного та взаємної матеріальної підтримки; відсутність розподілу взаємних прав та обов`язків, виказування подружніх стосунків перед третіми особами, підтримання статевих стосунків із третіми особами, демонстрування перед третіми особами відсутності фактичних шлюбних відносин і наголошення на фіктивності реєстрації шлюбу.

Звернення до суду ОСОБА_2 з позовом пов`язане з порушенням її прав відповідачем та доказом вини останнього в їх порушенні, а хвилювання позивача, яка є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства безстроково (дитина інвалід), має на утриманні малолітню доньку, 2018 року народження, її стан здоров`я, який не дозволяє працевлаштуватися, припинення соціальних виплат, залишення практично без засобів до існування після реєстрації шлюбу з відповідачем, який не мав наміру утворювати з нею сім`ю, вів її в оману, свідчать про вину відповідача. Отже, за підтвердження факту заподіяння позивачу моральних страждань відповідачем, наявністю причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, вини останнього в заподіянні позивачу шкоди, суд вважав, що позов в частині стягнення моральної шкоди підлягав задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 23 вересня 2023 року Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , актовий запис № 99; прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_5 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого повторно Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Білгород-Дністровському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 09 серпня 2024 року.

Позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого надано Витяг з реєстру Лиманської територіальної громади від 12 серпня 2024 року № 2024/009612750.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є особою з інвалідністю ІІ групи з дитинства безстроково, про що свідчить довідка МСЕК серії 10 ААВ № 728974, видана 29 квітня 2014 року.

Позивач отримує державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, на підтвердження чого нею надано копію пенсійного посвідчення серії НОМЕР_4 , виданого 30 червня 2011 року Татарбунарським УПСЗН, номер справи одержувача державної соціальної допомоги: 602786.

Згідно з довідкою, виданою УПСЗН Білгород-Дністровської РДА 21 серпня 2024 року № 94, позивач перебуває на обліку у Татарбунарському відділі соціального захисту населення та отримує державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, яка за період з 01 січня 2024 року по 31 серпня 2024 року склала 16 527 грн по 2 361 грн щомісяця.

Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого 15 листопада 2018 року на підставі актового запису № 271 Татарбунарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, позивач має доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з довідкою від 21 серпня 2024 року вих. № 472, виданою старостою Приморського старостинського округу Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не зареєстрований та не проживав і не проживає на теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 .

За даними паспорту громадянина України серії НОМЕР_6 , виданого 23 травня 2005 року Біляївським РВ УМВС України в Одеській області, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з тим, судом першої інстанції у судовому засіданні 11.02.2025 року допитані свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Свідок ОСОБА_6 , який служить у церкві до якої приходить позивачка зазначив, що ОСОБА_3 він добре знає та допомагає їй, оскільки остання за своїм станом здоров`я потребує допомоги. Ніколи не бачив її з чоловіком та позивачка ніколи не говорила, що одружена.

Свідок ОСОБА_7 пояснила суду, що є соціальним працівником Лиманської сільської ради та до неї регулярно приходила позивачка оформлювала соціальну допомогу, доки не з`ясувалось, що остання уклала шлюб, у зв`язку з чим втратила дану пільгу. В селі ніхто не бачив цього чоловіка та у позивачки взагалі не було свідоцтва про шлюб.

Колегія суддів виходить з такого.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

В абзаці першому частини другої статті 3 Сімейного кодексу України СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частина четверта статі 3 СК України).

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 21, частини першої статті 24 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно з частиною другою статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до частини першої статті 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до вимог статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно з частиною другою статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Крім того, відповідно до частини другої статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності.

За теоретичним визначенням шлюб - це добровільний сімейний союз (спільність) жінки та чоловіка, спрямований на створення сім`ї, зареєстрований у встановленому порядку з дотриманням вимог закону, і такий, що породжує у них особисті та майнові права й обов`язки подружжя.

Умовою дійсності шлюбу є наявність взаємної згоди осіб, які беруть шлюб, воля цих осіб повинна бути спрямована на створення сім`ї.

Тлумачення норм СК України свідчить, що в цьому Кодексі закріплено три види недійсності шлюбу, який: (а) є недійсним в силу вказівки закону (стаття 39); (б) визнається недійсним за рішенням суду (стаття 40); (в) може бути визнаний недійсним за рішенням суду (стаття 41).

Відповідно до положень СК України при розгляді спорів щодо фіктивності шлюбу судам необхідно встановити всі обставини справи, зокрема, стосунки подружжя до шлюбу, його тривалість, спільне проживання, у разі тимчасового або роздільного проживання, його причини, ведення господарства подружжям у шлюбі, набуття спільного майна, інші докази, які б свідчили про бажання створити сім`ю чи про його відсутність.

Слід зазначити, що фіктивність шлюбу характеризується відсутністю наміру сторін створити сім`ю, тобто, як і будь-який правочин, може бути визнаний фіктивним, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 752/2337/16-ц Верховний Суд зазначив, що причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей не правового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах не правового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу.

Таким чином, шлюб вважається фіктивним лише тоді, коли обидві сторони діяли свідомо і кожна з них не мала наміру створити сім`ю. Однак, не може бути визнаний шлюб фіктивним, коли особи, що зареєстрували такий шлюб, згодом фактично створили сім`ю, яка відповідає всім її вимогам.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 761/11845/19 (провадження № 61-10406св20).

Якщо одна сторона намагалась використати реєстрацію шлюбу в своїх корисних цілях, а інша вважала, що укладає дійсний шлюб, то такий шлюб має бути визнаний не фіктивним, а укладеним під впливом обману, тобто, з порушенням вимог ст. 24 СК України про необхідність взаємної згоди на укладення шлюбу.

Аналогічний висновок закріплений в ухвалі ВССУ від 03.02.2016 року по справі № 6-31583ск15.

Крім того, вирішуючи справу, слід брати до уваги те, наскільки цим шлюбом порушено права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до статті 42 СК України право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність, якої обмежена.

Звертаючись до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним у зв`язку із його фіктивністю, ОСОБА_3 посилалася на те, що відповідач ОСОБА_1 мав на меті отримати певні нематеріальні права чи блага, зокрема звільнення з військової служби у зв`язку з її інвалідністю.

Згідно з частинами першою - третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Так, на підтвердження заявлених позовних вимог ОСОБА_2 до позову додано Витяг з реєстру Лиманської територіальної громади від 12 серпня 2024 року № 2024/009612750, з якого вбачається, що позивач зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

За даними паспорту громадянина України серії НОМЕР_6 , виданого 23 травня 2005 року Біляївським РВ УМВС України в Одеській області, ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з довідкою від 21 серпня 2024 року вих. № 472, виданою старостою Приморського старостинського округу Лиманської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , не зареєстрований та не проживав і не проживає на теперішній час за адресою: АДРЕСА_1 .

З показів свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 також вбачається, що жоден з них ніколи не бачив законного чоловіка позивачки ОСОБА_1 . Разом з тим, остання постійно потребувала допомоги у зв`язку зі своїм станом здоров`я, яку останній надавав, зокрема, ОСОБА_6 , який служить у церкві до якої приходить позивачка.

Отже, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження того, що подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спільно проживали, вели спільне господарство, а також наявність у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявність між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Посилання скаржника на те, що після укладення шлюбу, ОСОБА_1 перевіз ОСОБА_2 з її малолітньою дитиною за місцем своєї реєстрації, однак через невиконання позивачкою своїх подружніх обов`язків, у подружжя почали виникати непорозуміння, що стало підставою для повернення ОСОБА_2 за своєю ініціативою до свого будинку у с. Приморське Білгород-Дністровського району Одеської області, колегією суддів відхиляються, оскільки відповідачем всупереч передбаченого ст. ст. 12, 77-81 ЦПК України процесуального обов`язку не надано суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову ОСОБА_2 .

Також, знайшли своє підтвердження доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 , укладаючи шлюб, мав на меті подальше звільнення з військової служби у зв`язку із інвалідністю дружини, оскільки як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідно до довідки МСЕК серії 10 ААВ № 728974, виданої 29 квітня 2014 року позивач є особою з інвалідністю другої групи з дитинства безстроково.

Відповідач є військовослужбовцем та проходив військову службу в ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_7 від 12.03.2022 року.

Згідно рапорту від 03.10.2023 року ОСОБА_1 просив про звільнення його з військової служби за підпунктом «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами у зв`язку з наявністю у дружини інвалідності 2 групи.

На підставі наказу №41-РС від 31.10.2023 року звільнений з військової служби в запас за підпунктом «г» п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» (через сімейні або інші поважні причини у зв`язку з наявністю дружини (чоловіка) із числа осіб з інвалідністю 1 та 2 групи).

Згідно наказу №304 від 31.10.2023 року виключений із списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_3 і всіх видів забезпечення.

Отже, ОСОБА_1 після укладання шлюбу зі ОСОБА_2 та отримання свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 23.09.2023 року одразу звернувся з рапортом від 03.10.2023 року до начальника другого відділення ІНФОРМАЦІЯ_3 з проханням звільнити його з військової служби та на підставі наказу №41-РС від 31.10.2023 року був звільнений з військової служби в запас.

За таких встановлених обставин, апеляційний суд вважає, що відповідач намагався використати реєстрацію шлюбу в своїх корисних цілях, фактично укладання шлюбу військовослужбовцем, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, з особою з інвалідністю другої групи відбулося з метою штучного створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення ОСОБА_1 з військової служби в особливий період на підставі пункту другого частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Суд першої інстанції при вирішенні спору надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності і правильно вбачав підстави для визнання шлюбу недійсним у зв`язку із його фіктивністю.

Посилання скаржника на те, що позивачка ОСОБА_2 , постановою Татарбунарського районного суду Одеської області у адміністративній справі № 515/877/22 від 25.07.2022 року була визнана винною у вчиненні адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 184 КУпАП, не заслуговують на увагу, оскільки не є предметом дослідження у цій справі і не впливають на спірні правовідносини.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

У відповідності до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

За змістом статей 23, 1167 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкодив цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц).

У постанові Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 372/2085/16-ц зазначено, що: "під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди".

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Тобто наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

При цьому, при розгляді справи суд з`ясовує: наявність самої моральної шкоди та її вплив на життя позивача; факт вчинення протиправних дій відповідачем та його вину; зв`язок між дією (бездіяльністю) відповідача та моральною шкодою, яку поніс позивач; обґрунтованість її розміру.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).

Тобто, відшкодування моральної шкоди передбачають необхідність встановлення певних обставин, а саме протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди та зв`язок цих протиправних дій чи бездіяльності заподіювача шкоди із самою шкодою, майновою чи моральною.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди позивач зазначала, що шкода полягає у її душевних та моральних стражданнях протягом періоду перебування у шлюбі з відповідачем, у зв`язку з протиправною поведінкою останнього. Позивач є особою з інвалідністю 2 групи та у зв`язку зі станом здоров`я не має можливості працевлаштуватися. До одруження з відповідачем отримувала соціальну допомогу як мати одиначка та малозабезпечена сім`я, однак після одруження зазначені виплати були припинені, що фактично позбавило позивача та її дитини засобів існування. Тому, стягнення моральної шкоди у розмірі 20 000 грн, тобто по 2000 грн за кожен місяць перебування у складному матеріальному становищі та моральних стражданнях ОСОБА_2 вважає достатнім та справедливим.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що звернення до суду ОСОБА_2 з позовом пов`язане з порушенням її прав відповідачем та доказом вини останнього в їх порушенні. Ураховуючи хвилювання позивача, яка є особою з інвалідністю 2 групи з дитинства безстроково, має на утриманні малолітню доньку, 2018 року народження, стан здоров`я позивача, який не дозволяє працевлаштуватися, припинення соціальних виплат, залишення практично без засобів до існування після реєстрації шлюбу з відповідачем, який не мав наміру утворювати з нею сім`ю та ввів позивача в оману, свідчать про винну поведінку відповідача. Тому, виходячи з конкретних обставин заподіяння та ступеню вини відповідача, особи позивача, яка будучи особою з інвалідністю 2-ї групи з дитинства і матір`ю малолітньої дитини, яку виховує самостійно, тобто відноситься до соціально уражених верств населення, суд визначив моральну шкоду, що підлягає відшкодуванню в розмірі 20 000 грн, що є за наведених обставин співмірним, розумним та справедливим.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність доказів на підтвердження спричинення моральної шкоди колегія суддів розцінює як спробу уникнути відповідальності за її спричинення.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність обставини щодо неправомірності дій відповідача, заподіяння ним шкоди позивачу, наявності безпосереднього причинного зв`язку між ними і шкодою та вини відповідача.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду в оскаржуваній частині, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення першої інстанції - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 11 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 18.12.2025 року.

Головуючий: О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова