ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7845/25 Справа № 186/1987/24 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко С. М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.,

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Першотравенської міської ради Дніпропетровської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус Синельниківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дидюк Віталій Віталійович про визнання права власності на спадкове майно (суддя першої інстанції Демиденко С.М.),

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Першотравенської міської ради Дніпропетровської області, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний нотаріус районного нотаріального округу Дніпропетровської області Дидюк Віталій Віталійович про визнання права власності на спадкове майно, в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності виданого 24.05.1999 року Першотравенським УЖКГ та записано в реєстрову книгу №31-39.

Рішенням Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився позивач, та подав апеляційну скаргу в якій зазначив, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування обставин справи.

Скаргу мотивує тим, що на сьогодні здійснити реєстрацію права власності на частку квартири АДРЕСА_2 , яка належала померлій немає можливості, так як і не має можливості зв`язатись із ОСОБА_5 , за яким залишилась реєстрація 21/100 частки квартири АДРЕСА_2 в реєстрі речових прав.

Після прийняття в експлуатацію квартири АДРЕСА_3 у результаті проведення перепланування та приєднання 21/100 частки квартири АДРЕСА_2 , реєстратором не було внесено змін щодо цієї ж частки за попередньою адресою, і тому після прийняття в експлуатацію квартири АДРЕСА_3 на підставі рішення виконкому Першотравенської міської ради від 21.06,2006 р. № 177 ця частка (21/100) залишилася за ОСОБА_5 в реєстрі у двох квартирах одночасно.

Зазначає, що сам факт законності реконструкції квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 , у спосіб і на підставі законодавства яке діяло на той час, визнається всіма сторонами і ні ким не оскаржується.

ОСОБА_1 , просив рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Від учасників справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Учасники справи у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляд справи були повідомленні належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла дружина позивача ОСОБА_4 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть НОМЕР_1 . Родинний зв`язок між позивачем та померлим підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_2 .

За життя ОСОБА_4 , набула право спільної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 . Згідно Свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_3 від 24 травня 1999 року та зареєстровано Павлоградським МБТІ №31-39 01.07.1999 року співвласниками квартири є позивач, померла ОСОБА_4 , та доньки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

З матеріалів спадкової справи №52/2024 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , вбачається, що після її смерті, відкрилася спадщина на належне їй за життя майно та позивач звернувся до нотаріальної контори для реалізації свого спадкового права, про те отримав від нотаріуса постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку із тим, що згідно поданих документів на на квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , виявлена реконструкція нерухомого майна без відповідного дозволу, а правовстановлюючі документи на такі зміни не оформлені, у зв`язку із чим позивачу запропоновано звернутися до суду.

Обґрунтовуючи відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус зазначив, що згідно довідки № б/н, виданої 12.04.2024 року КП «Павлоградське МБТІ» право власності на 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано 79/100 частина квартири станом на 05.10.2005 р. за ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності виданого 24.05.1999 року, Першотравенським УЖКГ, та записано в реєстрову книгу № 31-39.

Загальна площа квартири змінилася з 68,7 кв.м. на 57,8 кв.м. у зв`язку з перерахунком площі лоджії та оформленням договору купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_5 (зареєстровано станом на 05.10.2005 р.) на кімнату площею 13,6 кв.м. що становила 21/100 частку квартири АДРЕСА_2 та приєднанням її до суміжної однокімнатної квартири АДРЕСА_5 на підставі рішення виконкому Першотравенської міської ради від 16.11.2005 р. № 304, та рішення від.21.06.2006 р. № 177.

Станом на 16.11.2007 р. за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_6 на підставі свідоцтва про право власності виданого Першотравенським виконкомом 15.01.2007 року внаслідок реконструкції.

Реєстрація права власності 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 після реконструкції не проводилася.

Дані по реєстрації права власності кв. АДРЕСА_2 станом на 31.12.2012 року згідно Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.07.2024 року, номер інформаційної довідки: 385520819, щодо зареєстрованого права власності на вищезазначену квартиру станом на 04.07.2024 року та зареєстрованого 07.10.2005 року за: ОСОБА_5 у 21/100 частці, ОСОБА_1 у 79/400 частках, ОСОБА_4 у 79/400 частках. ОСОБА_8 у 79/400 частках, ОСОБА_9 у 79/400 частках.

Враховуючи відсутність будь-яких документів, які б підтверджували припинення права спільної часткової власності ОСОБА_5 на вищезазначену квартиру та визначали розмір часток у спільній власності інших власників квартири, а також неможливість встановити склад спадкового майна, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Позивачем не надано суду дозвільні документи на реконструкцію житлової квартири АДРЕСА_1 , внаслідок якої площа квартири змінилася з 68,7 кв.м. на 57,8 кв.м.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що інформація про наявність у спадкодавця дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з реконструкції об`єкту нерухомості та вводу його до експлуатації у встановленому законодавством порядку відсутня.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Згідно з ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

На підставі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Непорушність права власності закріплено також у статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникаєз моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, не прийнятого в експлуатацію, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

З матеріалів справи вбачається, що згідно відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус зазначив, що згідно довідки № б/н, виданої 12.04.2024 року КП «Павлоградське МБТІ» право власності на 3-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано 79/100 частина квартири станом на 05.10.2005 р. за ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності виданого 24.05.1999 року, Першотравенським УЖКГ, та записано в реєстрову книгу № 31-39.

Загальна площа квартири змінилася з 68,7 кв.м. на 57,8 кв.м. у зв`язку з перерахунком площі лоджії та оформленням договору купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_5 (зареєстровано станом на 05.10.2005 р.) на кімнату площею 13,6 кв.м. що становила 21/100 частку квартири АДРЕСА_2 та приєднанням її до суміжної однокімнатної квартири АДРЕСА_5 на підставі рішення виконкому Першотравенської міської ради від 16.11.2005 р. № 304, та рішення від.21.06.2006 р. № 177.

Станом на 16.11.2007 р. за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_6 на підставі свідоцтва про право власності виданого Першотравенським виконкомом 15.01.2007 року внаслідок реконструкції.

Реєстрація права власності 2-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 після реконструкції не проводилася.

Дані по реєстрації права власності кв. АДРЕСА_2 станом на 31.12.2012 року згідно Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.07.2024 року, номер інформаційної довідки: 385520819, щодо зареєстрованого права власності на вищезазначену квартиру станом на 04.07.2024 року та зареєстрованого 07.10.2005 року за: ОСОБА_5 у 21/100 частці, ОСОБА_1 у 79/100 частках, ОСОБА_4 у 79/100 частках. ОСОБА_8 у 79/400 частках, ОСОБА_9 у 79/100 частках.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток жилих будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція).

Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, таким чином, виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, колегія суддів вважає, що неможливо визнати право власності не самочинне збудоване майно, оскільки в матеріалах справи відсутні дозвільні документи на проведення реконструкції квартири та у подальшому реєстрація такого права власності.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу висловлено Верховним Судом у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17, від 15 квітня2020 року у справі № 307/3957/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц, від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19, від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18, від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19, від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19, від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки відсутні дозвільні документи на право будівельних робіт з реконструкцією.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що позивачем не надано доказів звернення до відповідних державних органів запитом щодо відповідної реєстрації квартири АДРЕСА_1 після її реконструкції (переобладнання).

Також колегія суддів наголошує на тому, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, оскільки за життя ОСОБА_10 спірна квартира не була перереєстрована з урахуванням реконструкції, апеляційний суд вважає, що даний позов про визнання права власності у порядку спадкування не є належним способом захисту порушеного права позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Першотравенського міського суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 грудня 2025 року.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська