Справа № 466/9127/25
Провадження № 2/466/3796/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2025 року м.Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

секретаря с/з Пилипців О.-І.І.

справа №466/9127/25

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про зняття арешту з майна

в с т а н о в и в:

01.10.2025 року адвокат Заставний Р.А. звернувся до Шевченківського районного суду м. Львова з позовною заявою в інтересах ОСОБА_1 до Шевченківського ВДВС у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) про зняття арешту з майна, в якій просить суд ухвалити рішення, яким скасувати арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 2105952 та арешт (архівний запис) реєстраційний номер обтяження: 4380310, накладені на квартиру АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач ОСОБА_1 на підставі розпорядження Шевченківської районної адміністрації №817 від 18.12.2024 є наймачем квартири АДРЕСА_1 .

Коли позивач подала документи на приватизацію вказаної квартири, то довідалася, що на квартиру зареєстровано арешти нерухомого майна, які перешкоджають їй реалізувати своє право на приватизацію квартири.

Згідно інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі постанови АА993562 від 15.06.2005 ВДВС Шевченківського ЛМУЮ та постанови 2163-8 від 03.03.2003 ВДВС Шевченківського РУЮ було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Боржником у виконавчих провадженнях, у межах яких було накладено арешти на квартиру був син позивача - ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки Боржник - ОСОБА_2 помер, а квартира АДРЕСА_1 йому ніколи не належала, позивач через свого представника звернулася до Відповідача із заявою про зняття арештів з вказаного нерухомого майна.

Листом №81382 від 23.09.2025 відповідач повідомив, що у відділі перебували виконавчі провадження, де боржником виступає ОСОБА_2 та арешти з квартири не знято.

З врахуванням вищевикладеного, позивач вимушений звернутися до суду та просить позов задовольнити.

Позивач в судове засідання, не з`явився, однак представник позивача, адвокат Заставний Р.А. позовні вимоги підтримав повністю, покликаючись на вказані в позовній заяві обставини. Просив позов задовольнити. В останнє судове засідання не з`явився, надіслав заяву, в якій просить суд розглядати справу у їх відсутності, а тому суд вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів.

Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій просить суд розглядати справу у його відсутності.

У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

З`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне.

Згідно розпорядження Шевченківської районної адміністрації ЛМР №817 від 18.12.2024 про зміну договору найму житлового приміщення та визнання наймачем ОСОБА_1 , визнано ОСОБА_1 наймачем квартири АДРЕСА_1 , у зв`язку з смертю попереднього наймача ОСОБА_3 (а.с.8).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 18.07.1984 року відповідно до витягу з розпорядження виконавчого комітету ШРА ЛМР народних депутатів від 24.10.1995 за №1493.

Відповідно до інформації з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №445431190 від 29.09.2025, арешт на квартиру АДРЕСА_1 накладений на підставі постанови АА993562 від 15.06.2005 ВДВС Шевченківського ЛМУЮ та постанови 2163-8 від 03.03.2003 ВДВС Шевченківського РУЮ, як на майно ОСОБА_2 , який є сином позивача (а.с.9).

Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_1 від 23.01.2018 ОСОБА_2 помер (а.с.10).

Крім того, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована, відповідно не належала ОСОБА_2 .

З відповіді Шевченківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №81382 від 23.09.2025 на адвокатський запит вбачається, що згідно даними АСВП, відомості щодо запитуваних арештів відсутні, оскільки АСВП містить дані щодо виконавчих проваджень із 2007 року. Додатково повідомлено, що згідно АСВП на виконанні у відділі перебували виконавчі провадження, де боржником виступає ОСОБА_2 (а.с.12).

Отже, на сьогоднішній день позивач не має змоги вільно розпоряджатися майном, через наявність арешту на квартиру.

З огляду на заявлені вимоги, встановлені в ході розгляду справи факти та обставини, що підтверджують дані вимоги та доводять порушення прав позивача з вільного розпорядження майном як наймача, суд прийшов до наступних висновків.

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові може звернутися до суду з позовом про зняття арешту.

Тобто в даному випадку існує правова невизначеність щодо долі нерухомого майна, на яке накладено арешт в межах виконавчого провадження, та який залишає свою дію після завершення виконавчого провадження у зв`язку з поверненням виконавчого листа стягувачу та можливості відновлення розпорядження цим майном його власником у разі відсутності претензій стягувача до боржника.

Статтею 59 ЗУ «Про виконавче провадження» визначені підстави для зняття арешту з майна боржника, де в ч. 5 вказано, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини (ч. 2 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Так законодавець пов`язує можливість звернення особи з даним позовом у разі порушення права власності на майно, на яке було накладено арешт.

Відтак, оскільки наявність арешту на квартиру АДРЕСА_1 , порушує права позивача ОСОБА_1 як наймача квартири щодо володіння, користування та розпорядження майном на власний розсуд, а тому позовні вимоги підставні та підлягають до задоволення.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.13,76,81,82,83,89,95,141,247, 263,265,267, 268, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов задовольнити повністю.

Скасувати арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження: 2105952 та арешт (архівний запис) реєстраційний номер обтяження: 4380310, накладені на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Текст рішення складено та підписано 23.12.2025 року.

Суддя О. І. Ковальчук