Провадження №: 2/755/1833/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" грудня 2025 р. м.Київ

Дніпровський районний суд міста Києва в складі головуючого - судді Коваленко І.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (в письмовому провадженні) цивільну справу за ОСОБА_1 /далі - ОСОБА_1 / (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 ; адреса для листування: АДРЕСА_2 ; електронний кабінет в ЄСІТС відсутній) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 ) про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

Рух справи

03.12.2024 до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, за підписом представника - адвоката Марії Гули, в якій позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь:

1. суму грошових кошів у розмірі 13 117,41 грн., з яких 447,59 грн інфляційне збільшення, 137,57грн 3% річних та 1 192,25 грн пені в розмірі подвійної ставки НБУ;

2. суму завданих матеріальних збитків в розмірі 15 000 грн;

3. суму моральної шкоди в розмірі 30 000,00 грн;

4. судові витрати.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.12.2024 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Коваленко І.В.

Судом в порядку ч.ч. 6, 8 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичних осіб - відповідачів у справі. Відповідь на такий запит надійшла 25.12.2024.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09.01.2025 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження).

Сторонам роз`яснено їхні права на подання заяв по суті справи у строки, визначені ст.178 ЦПК України.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 ЦПК України).

24.03.2025 року (вх.№16607) представник позивача - адвокат Марія Гула подала до суду заяву про відшкодування з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн.

Доводи позову

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 20 червня 2024 року ОСОБА_1 (надалі - Позивач) замовила через інтернет магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 » у ФОП ОСОБА_2 (надалі - Відповідач) диван OSTIN (Concept 11), вартість якого становить 15 700 грн. В месенджері «Телеграм» Позивач з Відповідачем погодили модель дивану, колір, розмір подушок, час доставки, суму передоплати за виготовлення та доставку дивану. Також, Відповідач надіслав Позивачці договір підряду №0 від 20.06.2024 року, відповідно до якого Правосуд Наталія (Замовник) і ФОП ОСОБА_2 (Підрядник) уклали договір про наступне. Згідно з п. 1.1 Договору підрядник зобов`язується на свій ризик виготовити меблі до 14 діб відповідно до Специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. У відповідності до розділу 2 Договору ціна виготовлення меблів складається з Дивану OSTIN (Concept 11), вартість якого 15 700,00 грн та його Доставка/Занесення/Збирання в сумі 500.00 грн. Замовник сплачує 70%, що складає 11 340,00 грн від вартості виготовлення меблів протягом 1 календарного дня з дня підписання договору, а остаточні розрахунки Замовник здійснює протягом 1 календарного дня з дня виконання робіт. Розрахунки здійснюються у безготівковій формі. Вищевказані умови договору додатково були погоджені в листуванні. Так, після надсилання вказаного Договору ФОП ОСОБА_2 вказав реквізити, на які необхідно здійснити оплату та зазначити призначення платежу: оплата за товар та ПІБ. Того ж дня, Позивач на виконання вищевказаних умов сплатила Відповідачу 11 340 грн із призначенням платежу «Сплата за товар (диван) ОСОБА_1 ). До того ж у листуванні Відповідач підтвердив про отримання вищевказаних грошових коштів. Тобто фактично, між сторонами укладено договір підряду, оскільки сторони погодили всі умови такого договору та здійснювали необхідні заходи для виконання такого правочину. Відповідно до п. 3.1. Договору підряду строк виконання робіт з виготовлення меблів встановлюється у Специфікації та починається з наступного дня після здійснення Замовником оплати згідно з п. 2.1. цього Договору. Тобто, враховуючи, що оплата відбулась 20.06.2024 року, а строк (14 діб) виконання робіт розпочинається з наступного дня після оплати, то 04.07.2024 року диван OSTIN (Concept 11) повинен був бути виготовлений та доставлений Позивачу. Проте з 09.07.2024 року Відповідач почав ігнорувати будь-яку комунікацію з Позивачкою, в тому числі відповідати на телефонні дзвінки посилаючись на «Поганий зв`язок» або ж обіцяти про майбутнє виконання зобов`язань за договором підряду. Однак, станом на день подання даного позову Диван OSTIN (Concept 11) виготовлено та доставлено не було. Позивач також зазначала, що з моменту укладення договору і до дня подачі Позовної заяви пройшло вже більше 167 днів, однак виготовлення та подальша доставка Дивану OSTIN (Concept 11) Позивачці так і не відбулась.

Позивач посилалась на п. 3.2. Договору підряду, відповідно до якого Замовник має право відмовитися від цього договору і вимагати відшкодування збитків, якщо Підрядник своєчасно не приступив до роботи з виготовлення меблів або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Окрім того, позивач посилалась на п. 7.2. Договору підряду, відповідно до якого, у разі якщо Сторони в результаті переговорів не змогли досягти взаємної згоди щодо розбіжностей, що виникли, а також у разі якщо одна зі Сторін ухиляється від проведення переговорів, спір вирішується в судовому порядку, встановленому законодавством України.

Зазначала, що задля здійснення досудового врегулювання спору 26.07.2024 року представник Позивача надіслав Відповідачу Претензію на адресу, зазначену в єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в якій просив Відповідача негайно погасити заборгованість та перерахувати грошові кошти на банківський рахунок ОСОБА_1 .

У відповідь на дану претензію Відповідач зв`язався з представником Позивача та повідомив про готовність повернення коштів в повному обсязі протягом дня. Однак, станом на день подання позову вказаних дій зі сторони Відповідача так і не відбулись.

Крім цього, 06.09.2024 року Відповідачу направлялось повідомлення про розірвання договору та вимога про повернення коштів на адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та на сайті інтернет магазин «Obnov». Однак, вказані повідомлення Відповідач не отримав, 20.09.2024 року вони повернулись на адресу Відправника у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання. Відтак, станом на день подання позову будь-яка відповідь від відповідача до позивачки та її представника не надходила, диван виготовлено та доставлено не було, грошові кошти повернуті не були.

Звертала увагу, що відповідно до інформації отриманої з безкоштовного запиту з Єдиного державного реєстру фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, місцем знаходження ФОП ОСОБА_2 є адреса: АДРЕСА_4 .

Також позивач просила стягнути з відповідача на її користь 137,57 грн (3% річних), 447,59 грн (інфляційне збільшення) та 1 192,25 грн (нарахування пені в розмірі подвійної ставки НБУ), які нараховані позивачкою на суму основного боргу.

Окрім того, позивач просила стягнути з відповідача на її користь суму неотриманого доходу (упущеної вигоди) у розмірі 15 000,00 грн, посилаючись на те, що між нею та потенційним орендарем квартири було укладено договір оренди житла від 16.06.2024 року, однією із умов якого передбачалось повністю укомплектована меблями квартира, в якій не вистачало дивану OSTIN (Concept 11). Потенційний орендар оплатив наперед оренду квартири в сумі 15 000,00 грн, однак у подальшому договір оренди житла від 16.06.2024 року був розірваний в односторонньому порядку, оскільки квартира не була укомплектована диваном, а позивачка повернула грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн.

Також позивач просила стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 30 000,00 грн, обґрунтовуючи тим, що очікування виготовлення та доставки дивану тривало більше чотирьох місяців, що спричинило стрес, невпевненість у майбутньому та порушення нормального ритму життя. Позивачка витрачала час та нерви на постійні дзвінки, звернення та листування з продавцем, що в підсумку не принесло жодного результату. Це відчутно вплинуло на її психічне здоров`я та загальний стан, оскільки невизначеність та незнання, чи отримає Позивачка замовлений товар, стали причиною постійного занепокоєння та підвищення тривожності.

У зв`язку з такими обставинами, позивач просить захистити її порушені права та майнові інтереси, ухваливши рішення про задоволення позову.

Щодо правової позиції відповідача

Відзив відповідача на позов не надійшов.

Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлявся запит щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача ОСОБА_2 .

Згідно відомостей, отриманих з відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА, відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 06.11.1997 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 .

Згідно відомостей, отриманих з Єдиного державного реєстру фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 09.01.2024 ФОП ОСОБА_2 був взятий на облік у Лівобережній державній податковій інспекції Головного Управління ДПС у м.Києві (номер запису в Реєстрі: 000478708). Види економічної діяльності, зокрема: 47.91 - Роздрібна торгівля, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет (основний); 31.09 - Виробництво інших меблів.

14.02.2025 відповідач ФОП ОСОБА_2 знятий з обліку у Лівобережній державній податковій інспекції Головного Управління ДПС у м.Києві (номер зняття з обліку: 791).

За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його.

Згідно з п. 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його.

За змістом п. 4 вказаного Порядку особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції.

Судова кореспонденція є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом (ч. 6 ст. 128 ЦПК України).

Суд направляв на зареєстровану адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд.

Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а листи повертались до суду з відмітками: «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270.

Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за зареєстрованим місцем проживання), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 20 червня 2024 року між позивачем та відповідачем укладено Договір підряду №0 від 20.06.2024 року, відповідно до п. 1.1 якого відповідач, як підрядник, взяв на себе зобов`язання на свій ризик виготовити меблі до 14 діб відповідно до Специфікації, яка є невід`ємною частиною цього договору, а позивач, як Замовник, зобов`язався прийняти та оплатити виконану роботу. (а.с.28-32)

У відповідності до пункту 2.1. Договору, сторони погодили, що ціна виготовлення меблів: 1. Дивану OSTIN (Concept 11) складає 15 700,00 грн; 2. Доставка/Занесення/Збирання складає 500.00 грн. Замовник сплачує 70%, що складає 11 340,00 грн від вартості виготовлення меблів протягом 1 календарного дня з дня підписання договору, а остаточні розрахунки Замовник здійснює протягом 1 календарного дня з дня виконання робіт.

Пунктом 2.2. Договору, сторони погодили, що розрахунки здійснюються у безготівковій формі.

На підтвердження погодження всіх істотних умов Договору підряду №0 від 20.06.2024 року позивачем також надано її листування у месенджері «Телеграм» з відповідачем, зареєстрованим під іменем «Obnov - Меблі для дому», де серед іншого, сторони погодили модель дивану, колір, розмір подушок, час доставки, суму передоплати за виготовлення та доставку дивану, та відповідач, після надсилання позивачу Договору ФОП ОСОБА_2 , вказав реквізити рахунку, на які необхідно здійснити оплату та зазначити призначення платежу: оплата за товар та ПІБ. (а.с.33-39)

20.06.2024 року, позивач, як замовник, повністю виконала умови пункту 2.1. Договору підряду №0 від 20.06.2024 року, а саме: сплатила Відповідачу 11 340 грн, здійснивши банківську операцію з переказу коштів, тобто перевела вказану грошову суму зі свого банківського рахунку на банківський рахунок відповідача, зазначивши у призначенні платежу: «Сплата за товар (диван) ОСОБА_1 », що підтверджується Платіжною інструкцією №0.0..1 від 20.06.2024 (а.с.40)

Натомість, відповідач, після отримання коштів, не виконав вимоги пунктів 1.1., 3.1. Договору підряду №0 від 20.06.2024 року, а саме: не виготовив товар та не доставив його позивачу у встановлений договором строк, який настав 04.07.2024 року.

З метою спонукання відповідача до виконання взятих на себе зобов`язань, позивач неодноразово зверталась до останнього з телефонними дзвінками та приватними повідомленнями у мобільному застосунку «Телеграм», що підтверджується скріншотами (знімками екрану) з мобільного телефону позивача.

Однак, станом на день звернення позивача з даним позовом до суду Диван OSTIN (Concept 11) виготовлено та доставлено не було.

26.07.2024 року, задля здійснення досудового врегулювання спору, представник позивача звернулась до відповідача з претензією щодо негайного погашення заборгованості та перерахування грошових коштів на банківський рахунок позивача, надіславши її на адресу, зазначену в єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Однак, станом на день подання позову вказаних дій зі сторони Відповідача так і не відбулись.

Крім цього, 06.09.2024 року позивач надіслала відповідачу повідомлення про розірвання договору та вимогу про повернення коштів на адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та на сайті інтернет магазин «Obnov». Однак, вказані повідомлення Відповідач не отримав, 20.09.2024 року вони повернулись на адресу Відправника у зв`язку із закінченням встановленого терміну зберігання.

Відтак, станом на день подання позову будь-яка відповідь відповідача на адресу позивачки та її представника не надходила, диван не виготовлено та не доставлено, грошові кошти не повернуті.

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі.

Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Стаття 638 ЦК України встановлює, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилами ч. 2 ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Таким чином, законодавством передбачена можливість укладення договорів у спрощеному порядку через ділову переписку - шляхом обміну документами, в тому числі електронними; у вигляді конклюдентних дій (прийняття замовлення до виконання).

При цьому, договори, укладені зазначеними способами, вважаються такими, що вчинені у письмовій формі.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. (ч.1 ст.641 ЦК України).

Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях. (ч.2 ст.641 ЦК України).

Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена. (ч.3 ст.641 ЦК України).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. (ч.1 ст.642 ЦК України).

Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. (ч.2 ст.642 ЦК України).

Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції. (ч.2 ст.642 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 грудня 2018 року в справі N 912/1883/17, на яку міститься посилання в касаційній скарзі, зроблено висновок, що "за загальним правилом договір є укладеним у випадку повного і безумовного прийняття (акцепту) однією стороною пропозиції іншої сторони про укладення договору (оферти). При цьому укладання господарських договорів допускається у спрощений спосіб шляхом обміну листами, прийняття до виконання замовлень тощо. Зокрема, прийняттям пропозиції відповідно до частини 2 статті 642 Цивільного кодексу України є вчинення особою, яка одержала оферту, відповідних конклюдентних дій (надання послуг, сплата коштів тощо). Зазначена правова норма не містить вичерпного переліку можливих конклюдентних дій".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) вказала, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила правовий висновок, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. (ч. 1 ст. 837 ЦК України).

Істотними умовами договору підряду є: 1) предмет договору; 2) ціна роботи; 3) строк виконання роботи.

Предмет договору зазначений у ч.2 ст.837 ЦК України, відповідно до якої договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Тобто предметом договору підряду є як сама робота (виготовлення, обробка, переробка, ремонт речі або виконання іншої роботи), так і її результат. При цьому, результат роботи підрядника набуває тієї чи іншої матеріалізованої форми, оскільки робота здається у вигляді, придатному для оцінки.

З матеріалів справи вбачається, що сторони уклали договір підряду у письмовій формі шляхом обміну електронними документами у мобільному застосунку «Телеграм», який є укладеним з моменту досягнення згоди щодо істотних умов цього договору, а саме предмету договору - виготовлення дивану OSTIN (Concept 11) за ціною 15 700,00 грн та його доставкою/занесенням/збиранням за ціною 500.00 грн, строк виконання робіт - до 14 днів, який починається з наступного дня після здійснення замовником оплати 70%, що складає 11 340,00 гривень; остаточний розрахунок - протягом 1 календарного дня з дня виконання робіт. При цьому, договори, укладені зазначеними способами, вважаються такими, що вчинені у письмовій формі.

Частиною 2 ст. 873 Цивільного кодексу України передбачено, що робота оплачується замовником після її остаточного передання підрядником. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі.

Факт укладення договору підряду між сторонами підтверджується копією Платіжної інструкції №0.0..1 від 20.06.2024 про оплату 70% від вартості виготовлення дивану на суму 11 340,00 грн.

Окрім того, вчинення відповідачем таких конклюдентних дій, як: прийняття без будь-яких заперечень замовлення позивача на виготовлення предмету договору, створення зразка договору із зазначенням у ньому істотних умов та предмету, прийняття від позивача оплати в розмірі 70% від загальної вартості дивана, - демонструють волю відповідача на встановлення з позивачем певних правовідносин - укладення договору підряду, який в свою чергу є підставою для виникнення цивільно-правових обов`язків.

Таким чином суд вважає доведеним той факт, що між сторонами 20.06.2024 року укладено Договору підряду №0, предметом якого виготовлення та доставка Дивану OSTIN (Concept 11)

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 ЦК України).

Відповідач мав виконати зобов`язання протягом наступних 14 днів з наступного дня після здійснення замовником оплати 70%, що складає 11 340,00 гривень. Позивач, здійснивши таку оплату - 20.06.2024 року, вважає, що строк для повернення грошових коштів настав з 04.07.2024 року.

Як убачається з п. 3.2. Договору підряду, Замовник має право відмовитися від цього договору і вимагати відшкодування збитків, якщо Підрядник своєчасно не приступив до роботи з виготовлення меблів або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Відповідно до п. 7.2. Договору підряду, у разі якщо Сторони в результаті переговорів не змогли досягти взаємної згоди щодо розбіжностей, що виникли, а також у разі якщо одна зі Сторін ухиляється від проведення переговорів, спір вирішується в судовому порядку, встановленому законодавством України.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов`язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 849 Цивільного кодексу України якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Якщо під час виконання роботи стане очевидним, що вона не буде виконана належним чином, замовник має право призначити підрядникові строк для усунення недоліків, а в разі невиконання підрядником цієї вимоги відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення роботи іншій особі за рахунок підрядника.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Як визначено статтею 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, розірвання договору; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом.

З моменту укладення договору і до дня подачі позовної заяви пройшло більше 167 днів, однак виготовлення та подальша доставка Дивану OSTIN (Concept 11) позивачці так і не відбулась.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що в межах даного спору доведено факт порушення з боку відповідача договірних зобов`язань в частині термінів виготовлення, поставки, встановлення дивану, та ці обставини не спростовано відповідачем, а тому позивач правомірно пред`явила вимогу про стягнення з відповідача грошових коштів у сумі 11 340,00 гривень, сплачених нею в якості оплати 70% від загальної вартості дивану за договором підряду, відповідачем у добровільному порядку вказані кошти не повернуті, а тому позовні вимоги в цій частині суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь інфляційних збитків та 3% річних, суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні, виходячи з наступного.

Позивачем надано деталізований розрахунок штрафних санкцій, здійснений за період з 05.07.2024 до 29.11.2024 (період прострочення грошового зобов`язання - 148 днів), відповідно до якого загальний розмір заборгованості становить 13 117,41 грн, який складається з: 11 340,00 грн (сума основного боргу), 137,57 грн (3% річних), 447,59 грн (інфляційне збільшення) та 1 192,25 грн (нарахування пені в розмірі подвійної ставки НБУ).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який продовжувався Указами Президента України № 133/2022 від 14 березня 2022 року, № 259/2022 від 18 квітня 2022 року, № 341/2022 від 17 травня 2022 року, № 573/2022 від 12 серпня 2022 року, № 757/2022 від 07 листопада 2022 року й діє станом на день розгляду справи.

17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Відтак, суд приходить до переконання, що нараховані позивачем за період з 05.07.2024 по 29.11.2024 індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання, три проценти річних від простроченої суми, а також пеня в розмірі подвійної ставки НБУ підлягають списанню, оскільки у період дії воєнного стану відповідач звільнений від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України.

Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь матеріальних збитків, суд приходить до висновку про відмову в їх задоволенні, виходячи з наступного.

Так, позивач зазначає, що між нею та потенційним орендарем квартири було укладено договір оренди житла від 16.06.2024 року, однією із умов якого передбачалось повністю укомплектована меблями квартира. А тому, позивач придбавала меблі, яких не вистачало, зокрема дивану OSTIN (Concept 11). Потенційний орендар оплатив наперед оренду квартири в сумі 15 000,00 грн. Після спливу тривалого часу позивач отримала повідомлення від 29.07.2024 року про розірвання в односторонньому порядку Договору оренди житла від 16.06.2024 року та позивачка повернула грошові кошти у розмірі 15 000,00 грн., про що і в повідомленні була проставлена відмітка про повернення грошових коштів у розмірі 15 000,00 грн. від 30.07.2024 року. Тобто, у зв`язку з тим, що умови договору не були виконані (не було доставлено диван) Позивачка недотримала дохід у розмірі 15 000,00 грн. Внаслідок чого, виникає підстава стягнення з Відповідача суму неотриманого доходу (упущеної вигоди) у розмірі 15 000,00 грн.

Відповідно до положень ч. ч. 1,2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Крім того, умови, порядок та підстави для відшкодування шкоди врегульовані розділом 28 ЦК України.

Так, згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відшкодування шкоди є видом цивільно-правової відповідальності, для застосування якої необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, дії чи бездіяльності, негативного результату такої поведінки (збитків), причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками, вини правопорушника.

Однак, позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження доведення самого факту наявності таких збитків, їх розміру, та причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і збитками.

Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди у розмірі 30 000,00 грн, суд приходить до висновку про їх часткове задоволення, виходячи з наступного.

Статтею 2 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів.

Частиною 2 статті 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно із ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Наявність моральної шкоди доводиться позивачем, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві.

Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01,§ 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачу моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

Враховуючи, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором підряду, чим позивачеві завдана моральна шкода, яка полягає у душевних переживаннях, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 3000,00 гривень в якості компенсації моральної шкоди, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, та не призведе до безпідставного збагачення.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Частинами першою, другою , третьою статті 83 ЦПК України передбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Як встановлено ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками.

Зважаючи на викладене, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження та відповідачами не спростовані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач при зверненні до суду з цим позовом, сплатила судовий збір у розмірі 3 630, 60 грн, що підтверджується квитанцією №9710-3562-3015-8556 від 29.11.2024 року. (а.с.1)

За таких обставин з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 895,67 грн - пропорційно розміру задоволених позовних вимог (14 340,00 грн/58 117,41 грн х 100% = 24,67%).

Згідно з ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження №11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги до суду представником позивача надано: копію Договору про надання правової допомоги №57-19/05/21 від 19.05.2021 року, укладеного між ОСОБА_1 (клієнт) та АО «Ревелін Інформейшн Груп»; копію Договору про надання правничої допомоги від 29.11.2024, укладеного між АО «Ревелін Інформейшн Груп» та адвокатом Гулою Марією Сергіївною; копію Додаткової угоди №29/07/24 до Договору про надання правової допомоги №57-19/05/21 від 19.05.2021 року; копію Акта приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги №57-19/05/21 від 19.05.2021 року; копію Детального опису наданих послуг з професійної правничої допомоги у справі №755/21221/24.

Провівши детальний аналіз вищевикладеного та матеріалів справи, суд констатує, що в матеріалах справи відсутній належні та допустимі докази на підтвердження оплати позивачем послуг з надання правової допомоги адвокатом Гулою М.С., оскільки суду не надано жодного доказу оплати послуг як-то документа, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, який оформлений у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Суд звертає увагу на те, що зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Зазначення розміру витрат не свідчить про їх оплату, оскільки оплата послуг підтверджується, як вже зазначалося вище, відповідним документом, який оформлений у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в частині стягнення витрат на правову допомогу, в зв`язку з відсутністю доказів про їх належну оплату.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. ст.ст. 2-13, 76-81, 89, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму грошових коштів у розмірі 11 340,00 (одинадцять тисяч триста сорок) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 3 000,00 (три тисячі) гривень.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 895,67 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ; адреса: АДРЕСА_1 )

Відповідач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 )

Повний текст рішення суду складений 25.12.2025 року.

С у д д я: