ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 на рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року, ухвалене суддею Мазуренком В.В. в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, (дата складання повного судового рішення -25.08.2025),

ВСТАНОВИВ

В серпні 2013 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсний, який неодноразово уточнював. В зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_4 до участі в справі в якості правонаступника позивача залучено його сина ОСОБА_1 .

На обґрунтування позовних вимог, з урахуванням їх уточнення, зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 -мати ОСОБА_4 і бабуся ОСОБА_1 , після смерті якої залишилась спадщина у вигляді квартири по АДРЕСА_1 . В липні 2013 року позивач звернувся до нотаріуса для оформлення спадщини, та дізнався, що 11.02.2013 року третьою особою приватним нотаріусом Січкар Б.В. було посвідчено заповіт ОСОБА_5 на користь відповідача ОСОБА_2 . Відповідач не перебував у родинних відносинах з померлою ОСОБА_5 , є чоловіком ОСОБА_6 , яка працювала соціальним працівником в КЗ Територіальний центр по обслуговуванню пенсіонерів та одиноких громадян, і здійснювала догляд за померлою, оскільки померла мала хронічні захворювання та не могла самостійно здійснювати догляд за собою. Померла ОСОБА_5 тривалий час хворіла, приймала різні сильнодіючі препарати, в останні роки страждала на сильні головні болі, погано орієнтувалась в звичайній обстановці, скаржилась на пам`ять, та з 2012 року взагалі не впізнавала рідних людей. Померла ніколи не повідомляла родичам про бажання скласти на відповідача заповіт. Просив визнати заповіт від 11.02.2013 року, складений ОСОБА_5 недійсним, оскільки померла в момент складання оспорюваного заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними.

Рішенням Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки Акт №57 посмертної судово-психіатричної експертизи, експертна комісія згідно якого дійшла висновку, що заповідачка в момент укладення заповіту не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, спростований Висновком комісійної судово-медичної експертизи №61. А призначена повторна посмертна судово-психіатрична експертиза, та в результаті проведення якої (Висновок №45) однозначні висновки експерти не змогли надати, вказавши про необхідність надання додаткових матеріалів, інформації. Наступна призначена повторна посмертна судово-психіатрична експертиза проведена не була, і жодна зі сторін не просила повторно призначити повторну посмертну судово-психіатричну експертизу.

Тобто суду виходив з того, що фактично відсутній експертний висновок, який би підтверджував, що ОСОБА_5 під час складання та підписання оспорюваного заповіту не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними і відмовив позивачу у задоволенні даного позову через недоведеність позовних вимог.

Не погодившись з даним судовим рішенням представник позивача адвокат Романенко О.С. подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивовано тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, зокрема висновкам судових експертів, адже висновок посмертної судово-психіатричної експертизи №57 не спростовано іншими висновками експертів, як наявні в матеріалах справи, рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, поянення позивача ОСОБА_1 та йогопредставника адвоката Котляр Т.В., які кожен окремо підтримали апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів та просили її задовольнити,представника третьої особи адвоката Примакова К.О., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 (т1а.с.7,129,156). ОСОБА_5 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 2008 року (т1а.с.130).

Із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_5 до нотаріуса вчасно звернулися ОСОБА_2 за заповітом, син померлої ОСОБА_4 за законом (т1а.с.125,143)

За життя ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі Договору №462 від 14.11.2012р. була прийнята на обслуговування у відділення соціальної допомоги КУ Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) №1 в Інгулецькому районі вдома, на безкоштовній основі, оскільки мала єдиного сина- непрацездатного віку і проживала сама. 16.03.2013р. соціальне обслуговування припинено у зв`язку зі смертю (т1а.с.52).

Відповідно до відповіді на адвокатський запит КУ Центр первинної медико-санітарної допомоги №6 повідомили, що ОСОБА_5 , 1927р.н., мешкала за адресою АДРЕСА_1 наглядом перебувала з 2011 року у терапевта та невролога з ДЗ: дісциркулярно енцефалопатія 3ст. Генералізований атеросклероз. Ішемічна хвороба серця: дифузний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба 2ст. СН 2А. Ризик 4. З 2011р. хвора кожного місяця зверталась за медичною допомогою з метою призначення гіпотензивної терапії. У березні 2011 року з приводу погіршення стану була призначена госпіталізація до терапевтичного відділення, від якого хвора відмовилась.

В лютому 2013 року хвора була оглянута на дому неврологом двічі та встановлено ДЗ: ранній відновлювальний період після перенесеного гострого порушення мозкового кровообігу. Помірний парапарез середнього ступеню тяжкості. Повна втрата ходи. Хворій також була призначена госпіталізація до неврологічного відділення, від якої вона відмовилась, лікування проводилось на дому.

16.03.2013р. бригадою швидкої допомоги була констатована біологічна смерть (т1а.с.72).

На а.с. 95-104т1 наявна копія амбулаторної карти ОСОБА_5 , оригінал в додатках до справи. Згідно відповіді з вказаного медичного закладу, - інструкція, якою керується заклад, не містить роз`яснень щодо видання амбулаторних карт (а.с.233т1).

ОСОБА_5 під наглядом лікаря-психіатра не перебувала (а.с.121,122 т1).

04 лютого та 08 лютого 2013 року ОСОБА_5 оглядала на дому лікар-невролог КДЦК З Криворізька міська лікарня №11 ДОР ОСОБА_7 (а.с.234т1).

Відповідно до відповіді КЗ КМЛ №11 ДОР, - хвора ОСОБА_5 на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні не знаходилась, оглядалась на дому невропатологом ОСОБА_7 04.02.2013р. та 08.02.2013р. 04.02.2013р. Невропатолог (на дому). скарги: на періодичний головний біль, слабкість, зниження пам`яті на поточні події, перепади АТ, здратованість. Хвора мало контактна, внаслідок когнітивних порушень, на питання відповідає неадекватно, в особистій особі, часі, обстановці орієнтується важко, близьких не впізнає. ДХ: ОНМК, нижній пара парез середнього ступеню (04.02.2013р.), симптом вестибулярной дисфункції, зниження когнітивних функцій ( за шкалою MMSE 16б) ГБ 2-3 ст Потребує постійного стороннього догляду. 08.02.2013р. Невропатолог (на дому). ДЗ: РВП ОНМК, нижній пара парез середнього ступеню тяжкості, симптом вестибулярной дисфункції, зниження когнітивних функцій функцій ( за шкалою MMSE 16б) на фоні церебрального атеросклерозу. ГБ 2-3 ст Потребує постійного стороннього догляду (а.с.17-18 т2)

В КУ «ТЦСО №1» надано заяву ОСОБА_5 про прийняття на обслуговування (а.с.23 т3), медичний висновок в якому наявні примітки про 4 групу рухової активності, частково не здатна до самообслуговування (а.с.24 т3), Карта визначення індивідуальних потреб громадянина у соціальному обслуговуванні відповідно до якого ОСОБА_5 потребувала надання соц.. побутових послуг у відділенні соц.. допомоги вдома на платній основі (а.с.25-26 т3), Договір №367 та 462 про соціальне обслуговування відділенням соціальної допомоги з ОСОБА_5 , накази від 19.04.2012р. та 14.11.2012р., заява (а.с.27-33т3), Наказ від 18.03.2013р. про припинення соціального обслуговування (а.с.34т3).

Відповідно до відповіді КЗ КМЛ №11 ДОР від 07.07.2017р., - ОСОБА_5 не зверталась за лікуванням до КДЦК З КМЛ №11, викликів лікарів не зареєстровано, амбулаторна карта не заведена (а.с.35,36 т3).

Відповідно до відповіді КУ ЦПМСД №6 від 03.10.2017р. та доданого лікарського свідоцтва про смерть №532, - ОСОБА_5 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 від хронічної серцево-судинної недостатності ІІІ ст. (а.с.93,94).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4 (а.с.221,241 т4), після його смерті заведена спадкова справа (а.с.239 т4), спадкоємцем є син померлого ОСОБА_1 (т.5а.с.27-36).

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

На підставі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

У відповідності до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно до приписів ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

На підставі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Приписами ст. 1269 ЦК України визначено, що, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

У відповідності до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини.

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну, скасування.

Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача.

Згідно ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно приписів ст. 1257 ЦК України, 1. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. 2. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. 3. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. 4. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Відповідно до частини 2 статті 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).

Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).

На підставі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Крім того, статтею 204 ЦК України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину з підстав, визначених у ч.1 ст. 215 ЦК України, є встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. (Постанова ВС у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року у справі № 760/11767/16-ц).

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи згідно до Акту №57 від 06 березня 2014 року, проведеного судово-психіатричною експертною комісією КЗ «Гейківська психоневрологічна лікарня» ДОР, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період часу, що цікавить суд, 11 лютого 2013 року, при складанні та підписанні нею заповіту страждала судинним недоумством і за своїм психічним станом не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними. ОСОБА_5 в період часу що відноситься до 11.02.2013р. згідно рекомендацій лікаря невролога від 04.02.2013р. та 08.02.2013р. медичні препарати, які пригнічують психічні функції (свідомість, мислення, пам`ять, увага) і тим самим надавали здатність не можливість розуміти значення своїх дій та керувати ними не призначались (т.1 а.с.207-212).

Суд першої інстанції не прийняв даний висновок за належний доказ, виснувавши, що він спростований висновком комісійної судово-медичної експертизи №61 від 23.03.2015 року, проведеної КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР.

Колегія суддів не може погодитися із даним висновком суду першої інстанції з огляду на те, що питання, поставлені перед експертами в даному експертному дослідженні не стосувалися визначення того, чи могла спадкодавиця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 11 лютого 2013 року, при складанні та підписанні нею заповіту розуміти значення своїх дій і керувати ними. Питання, задані цим експертам -чи вірно та своєчасно лікарем невропатологом ОСОБА_7 було встановлено діагноз ОСОБА_5 , чи є встановлений за життя спадкодавиці діагноз рубрифицированим, об`єктивним та науково-обґрунтованим, які методики застосовані лікарем тощо не стосуються предмету розгляду даної цивільної справи.

Наступна призначена судом повторна посмертна судово-психіатрична експертиза, виконана КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» не змогла дати відповідь на головне питання, чи усвідомлювала ОСОБА_5 свої дії та чи могла керувати ними під час складання заповіту в лютому 2013 року. Неможливість дати відповідь експерти пояснили недостатністю на їх думку зібраних по справі свідчень та медичної документації.

Призначена іншим складом суду нова повторна посмертна судово-психіатрична експертиза не проведена, у зв`язку з ліквідацію відповідного експертного підрозділу в установі якій вона була призначена (т.4 а.с.127).

Отже іншого експертного висновку окрім здійсненого посмертною судово-психіатричною експертизою за Актом №57 від 06 березня 2014 року, проведеною судово-психіатричною експертною комісією КЗ «Гейківська психоневрологічна лікарня» ДОР, а саме що спадкодавиця ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період часу, що цікавить суд, 11 лютого 2013 року, при складанні та підписанні нею заповіту страждала судинним недоумством і за своїм психічним станом не могла розуміти значення своїх дій і керувати ними, судом не здобуто.

Крім того судом не надано належної оцінки поясненням свідків, зокрема ОСОБА_8 , яка показала, що знала ОСОБА_5 з молодості, дружила з нею, в 2012 та 2013 році часто навідувала її та помітила, що з січня 2013 року ОСОБА_5 перестала впізнавати її, невпопад відповідала на питання. Особливо її стан погіршився з початку лютого, коли вона перестала впізнавати близьких, була неадекватна, не могла зосередитися тощо.

Аналогічні показання дала суду ОСОБА_9 , невістка ОСОБА_5 .

До показань свідка ОСОБА_10 , яка була соціальним працівником і обслуговувала ОСОБА_5 , та на чоловіка якої відповідача по справі ОСОБА_2 складено заповіт, колегія суддів ставиться критично, як до заінтересованої особи.

Аналогічно критично слід віднестися і до показань свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , родичок ОСОБА_5 , які пояснили, що не помічали психічних розладів у спадкодавиці, оскільки жодна з них не має медичної освіти і взагалі не йдеться про психічні розлади у ОСОБА_5 , а когнітивні порушення і неадекватна поведінка спадкодавиці були описані лікарем невропатологом ОСОБА_7 , яка оглядала останню на дому безпосередньо за декілька днів до посвідчення заповіту.

Так, колегія суддів звертає увагу, що згідно відповіді на запит суду Комунальний заклад КМЛ №11 ДОР повідомив, що хвора ОСОБА_5 на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні не знаходилась, оглядалась на дому невропатологом ОСОБА_7 04.02.2013р. та 08.02.2013р. 04 лютого 2013 року невропатолог на дому записала скарги пацієнтки на періодичний головний біль, слабкість, зниження пам`яті на поточні події, перепади АТ, здратованість. Хвора мало контактна, внаслідок когнітивних порушень, на питання відповідає неадекватно, в особистій особі, часі, обстановці орієнтується важко, близьких не впізнає. ДХ: ОНМК, нижній пара парез середнього ступеню (04.02.2013р.), симптом вестибулярной дисфункції, зниження когнітивних функцій ( за шкалою MMSE 16б) ГБ 2-3 ст. Потребує постійного стороннього догляду. 08 лютого 2013 року невропатолог на дому зазначила діагноз: РВП ОНМК, нижній пара парез середнього ступеню тяжкості, симптом вестибулярной дисфункції, зниження когнітивних функцій функцій (за шкалою MMSE 16б) на фоні церебрального атеросклерозу. ГБ 2-3 ст Потребує постійного стороннього догляду (т2 а.с.17-18).

Колегія суддів при цьому звертає увагу на те, що у висновку експертів Дніпропетровського обласного СМЕ №61, прийнятому судом як належний, хоча й міститься критика описаним вище невропатологом симптомам захворювання ОСОБА_5 , але зазначено, що «діагнози, вірогідніше за все, встановлені вірно» (т.2 а.с.142).

Заповіт ОСОБА_5 посвідчено нотаріусом на дому 11 лютого 2013 року, через 3 три дні після останнього візиту на дому невропатолога, яка описала когнітивні порушення та неадекватну поведінку, та в наступному місяці ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 померла.

Причину смерті ОСОБА_5 , було встановлено на підставі попереднього нагляду за хворим, без розтину (лікарське свідоцтво про смерть т.3 а.с. 94 зворот).

Отже, вивчивши матеріали цивільної справи, отримані докази, зокрема висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, показання свідків, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_5 , внаслідок похилого віку (86 років), страждаючи від важких та тривалих хвороб, що впливали на її когнітивні функції, на час складання заповіту 11 лютого 2013 року знаходилася в такому стані, який не дозволяв їй розуміти значення своїх дій та керувати ними, тому апеляційна скарга представника позивача підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367,374, 376, 381, 382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_5 11 лютого 2013 року на користь ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 та посвідчений Січкар Богданою Валеріївною, приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржене до Верховного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: