ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра від 16 червня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю (суддя першої інстанції Остапенко Н.Г.),

В С Т А Н О В И В:

18 жовтня 2023 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про скасування державної реєстрації права власності та усунення перешкод у користуванні власністю, в якому позивачки просили, скасувати державну реєстрацію права власності на 7/20 домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , а також усунути перешкоди позивачам шляхом зобов`язання відповідача провести знесення самочинно побудованого об`єкту літньої кухні літ. Д, площею 16 кв.м. з прибудовою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Новокодацького районного суду м. Дніпра від 16 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодились позивачки, та подали апеляційну скаргу, в якій зазначили, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування обставин справи.

Скарга мотивована, тим щосудом першої інстанції не взято до уваги, що позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 неодноразово звертались до Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради із заявами про проведення позапланової перевірки щодо незаконного будівництва на території домоволодіння, але відповідями від 04.09.2020, 10.09.2020, 11.09.2020, 17.09.2020, 25.09.2020, 19.10.2020, що містяться в матеріалах справи та надано позивачами в якості доказів, їм повідомлено, що під час виїзду для проведення позапланової перевірки за вищевказаною адресою суб`єктами містобудування не надана необхідна для проведення перевірки документація, що унеможливлює проведення перевірки по суті звернення та направлено листа до Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області про сприяння у проведенні перевірки присутності суб`єктів містобудування, які також виконані не були.

Вказують, що згідно відповіді Управління від 13.01.2022 у єдиному реєстрі документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт і засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених видачі, будівництвом об`єктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у скасування та анулювання зазначених документів відсутня інформація вищевказаного об`єкту, що свідчить про незаконності побудови літньої кухні літ. «Д».

Зазначають, що спірна споруда перешкоджає співвласникам в реалізації своїх прав власності та користування.

На схемі розташування будівель та споруд будинку АДРЕСА_1 у вказаному технічному паспорті під позначення «ДІ» є літня кухня, а під позначенням «Д2» навіс до неї (прибудова), що є однією загальною і цільною будівельної конструкції літньої кухні під літерою «Д», згідно експлікації до схеми розташування будівель та споруд.

Відповідачка ОСОБА_3 документів на здійснення будівництва від Управління державного архітектурно-будівельного співвласників контролю Дніпровської міської ради не мала, згоду від на проведення будівельних робіт не отримувала, право власності на її частину 07.06.2024, домоволодіння скасовано, відповідно до постанови Дніпровського апеляційного суду від проведення судом перебудови першої інстанції питання щодо перебудови відповідачці не ставилось, згоди на відповідачка не надавала та цим фактам та доказам, які є підставами для задоволення позову належної оцінки суд першої інстанції не надав.

Вказано, що дана цивільна справа перебувала на розгляді суду першої інстанції майже два роки і відповідач ОСОБА_3 не була позбавлена можливості усунути порушення, допущені при будівництві спірної споруди однак нею не вжито ніяких дій щодо приведення будівництва у відповідність до норм і правил, визначених державними правилами та будівельними нормами, не проведено суді жодних перебудов.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра від 16 червня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Від відповідачки відзив на апеляційну скаргу не надходив.

ОСОБА_1 , та її представник ОСОБА_4 , у судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити у повному обсязі.

Представник ОСОБА_3 адвокат Твардієвич Є.О., у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили залишити оскаржуване рішення суду без змін.

Від ОСОБА_2 , надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником 34/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання від 19.03.1997 року (а.с. 21). Згідно з вказаним договором домоволодіння, яке знаходиться на земельній ділянці розміром 677 кв.м., на якій розташовано: А-1, Б-1 житлові будинки, Д, Е, - літні кухні, Г сарай, Ж, З вбиральні, К душ, № 1-2, 1 інші споруди. За заявою власника ОСОБА_2 набула право власності на кв. АДРЕСА_2 . Зазначене підтверджується листом КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради № 10959 від 21.09.2020 року (а.с.88).

Також згідно з вказаним листом станом на 31.12.2012 року 35/100 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , належали ОСОБА_5 .

На дату звернення з позовом власником 35/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , яка набула на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті своїх батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.13-16).

Згідно з зазначеними свідоцтвами на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , знаходяться: А-1, Б 1 житлові будинки, та господарчі будівлі та споруди: В, Д, Е літні кухні, Г сарай, К, Ж, З, - вбиральні, О літній душ, Л гараж, М навіс, Н сарай (тимчасовий), № 1-3 споруди. У свідоцтвах нотаріусом зазначено, що на підставі мирової угоди від 17.10.1995 року 35/100 частин домоволодіння складаються з А-1 житловий будинок кв. АДРЕСА_3 , К вбиральня, 1/3 частина споруд, В літня кухня, Л гараж.

Відповідно до листа КП «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради № 10959 від 21.09.2020 року станом на 31.12.2012 року 7/20 частин належали ОСОБА_7 на підставі рішення народного суду 1 ділянки Ленінського району м. Дніпропетровська від 07.12.1956 року (а.с.88).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2012 року по справі № 2-4688/11 позов ОСОБА_8 до Дніпропетровської міської ради про встановлення факту родинних відносин, факту реєстрації смерті, факту прийняття спадщини, визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом задоволено, встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_9 після смерті чоловіка ОСОБА_10 , який є сином ОСОБА_10 , визнано за ОСОБА_9 право власності на 7/20 частин домоволодіння АДРЕСА_1 .

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07.06.2023 року вказане рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_9 права власності на 7/20 частин спірного домоволодіння скасовано, у задоволенні позову в цій частині відмовлено (а.с.32-38).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.09.2023 року право власності на 7/20 частин домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 12.01.2021 року зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.29-31).

Як встановлено в судовому засіданні, земельна ділянка, яка перебуває в спільному користуванні у співвласників домоволодіння АДРЕСА_1 , не приватизована, а отже належить територіальній громаді в особі Дніпровської міської ради.

Позивачі в позові зазначають, що їх права були порушені діями відповідача щодо реконструкції належної останній літньої кухні літ. Д, оскільки на суміжній до неї літньої кухні літ. В, яка перебуває у власності та користуванні ОСОБА_1 , після будівельних робіт, виникла тріщина, а також за рахунок прибудови до літньої кухні літ. Д, було зменшено розмір спільної для користування всіма співвласниками земельної ділянки.

Відповідно до наявних в матеріалах справи доказів та наданих в судовому засіданні пояснень учасників судового процесу влітку 2020 року відповідач ОСОБА_3 здійснила реконструкцію належної їй літньої кухні літ. Д без отримання відповідних дозвільних документів.

Згідно зі зробленим на замовлення ОСОБА_1 висновком експерта за результатами проведення судового будівельно-технічного експертного дослідження № 1318-01 від 19.02.2021 року вид будівництва фактично виконаний щодо будівлі літньої кухні літ. Д, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 19.02.2021 року є реконструкцією. На час проведення дослідження технічна причина пошкоджень несучих стін будівлі літ. «В», яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , є наслідки будівельних робіт, проведених влітку 2020 року, що стало причиною збільшення ваги будівельних конструкцій будівлі літньої кухні літ. «Д» разом з прибудовою, що разом із встановленим погіршенням такої механічної властивості ґрунту як міцність, негативно впливає на конструкцію зовнішньої стіни з південно-східного боку будівлі літньої кухні літ. «В» в частині виникнення тріщин після їх проведення. Зазначений фактичний стан речей суперечить вимогам п. 8.6.2. ДБН В.2.1-10:2018 «Основи і фундаменти будівель та споруд. Основні положення» щодо проектування споруд в умовах щільної забудови, коли необхідно враховувати можливі додаткові деформації основ існуючих споруд від навантажень і впливів. які виникають при будівництві чи передаються на них спорудами, що проектуються. Наскрізна вертикальна тріщина на всю висоту стіни будівлі літньої кухні літ «В» дає експерту вважати, що технічний стан стіни вказаної будівлі з боку домоволодіння по АДРЕСА_4 , відповідає стану конструкції не придатний до нормальної експлуатації категорії «3», до завершення заходів з відновлення експлуатаційної придатності (або до виведення з експлуатації) об`єкт має використовуватись з обмеженим режимом експлуатації (а.с.41-73).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачки не обґрунтували, яким чином знесення літньої кухні відновить їх права.

Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком місцевого суду.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Непорушність права власності закріплено також у статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Згідно з частиною другою статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

Правовий режим спірної земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок, та прибудинкової території визначається земельним законодавством, зокрема Земельним кодексом України.

Відповідно до статті 92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають, зокрема - співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Частинами першою-третьою статті 42 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Згідно з четвертим та шостим пунктами частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» прибудинкова територія - це територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2020 року у справі № 569/16666/16-ц (провадження № 61-14719св19), зроблено висновок, що «системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що співвласники багатоквартирного будинку набувають права власності чи права користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення їх житлових, соціальних і побутових потреб, після передачі такої ділянки у їх власність чи у постійне користування на загальних підставах у вставленому законом порядку. Розміри та конфігурація такої земельної ділянки визначаються на підставі відповідної технічної документації із землеустрою, яка подається на затвердження уповноваженому на прийняття такого рішення органу місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У разі порушення прав інших осіб право на звернення до суду мають такі особи за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 і стаття 391 ЦК України).

Самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 травня 2021 року у справі № 296/1033/18,

Знесення самочинного будівництва є крайнім заходом, можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Апеляційний суд, зазначає, що заперечення проти визнання права власності на самочинну прибудову не є безумовною підставою для задоволення позову про знесення самочинного будівництва.

Згідно з матеріалами справи підставою позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є те, що відповідачка без їх згоди та дозволів державних органів у 2020 році на території домоволодіння відбулося самочинне будівництво літньої кухні літ. Д, що знаходиться у власності і користуванні відповідача та не відповідає розміру її частки, займає половину сумісного двору співвласників та не відповідає будівельним нормам. Після цього відбулось пошкодження стін літньої кухні літ. В, що належить ОСОБА_1 . Реконструкція здійснена без отримання згоди позивачів та дозволу органу місцевого самоврядування. Відповідач порушила цілісність несучо-огороджувальної стіни, змінила зовнішній вигляд фасаду. Викладене свідчить про порушення прав кожного зі співвласників будинку. Вказана споруда перешкоджає позивачам користуватися своїм майном.

У скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на те, що вони як співвласники будинку, а вказана самовільна побудована споруда перешкоджає позивачам користуватись своїм майно.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 належить 35/100 частин домоволодіння, ОСОБА_2 - 34/100, ОСОБА_3 7/20.

Висновком експерта №1318-01 від 19.02.2021 року встановлено, що реконструкція будівлі літньої кухні літ. Д з прибудовою до нею призвели до порушення прав позивача ОСОБА_1 , а саме погіршення стану належної їй будівлі літньої кухні літ. В, що після реконструкції для нормальної її експлуатації потребує капітального ремонту.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалі справи вбачається, що позивачі в серпні 2020 року зверталися до Управління державного архітектурно-будівельного контролю щодо реконструкції літньої кухні. Згідно з протоколом № 55/21 від 20.12.2021 року комісією щодо розгляду звернень у сфері містобудівної діяльності було вирішено провести позаплановий захід державного архітектурно-будівельного контролю за адресою: АДРЕСА_1 , за зверненням ОСОБА_2 . З матеріалів справи вбачається, що такий захід фактично проведено не було (а.с.89-99).

Можливість перебудови і усунення наслідків самочинного будівництва перевіряється на стадії виконання припису про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів. Невиконання припису без поважних причин може вказувати на неможливість перебудови або небажання особи, яка здійснила самочинне будівництво, усувати його наслідки. В інших випадках самочинного будівництва, зокрема, (1) якщо нерухоме майно збудоване або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або (2) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи (3) належно затвердженого проекту, стаття 376 ЦК України не ставить можливість знесення об`єкта самочинного будівництва в залежність від можливостей його перебудови. Натомість правове значення має позиція власника (користувача) земельної ділянки, а також дотримання прав інших осіб (постанова Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 822/2149/18, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі).

Колегія суддів звертає увагу, що у даному випадку матеріли справи не містять припису Управління державного архітектурно-будівельного контролю, щодо знесення самочинного побудованого об`єкту літньої кухні літ. Д площею 16 кв.м з прибудовою.

Позивачки не надали належних доказів неможливості перебудови літньої кухні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає. що відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, оскільки позивачками не надано неможливості привести самочинну прибудову до стандартів ДБН, крім того матеріали справи не місять відповідний припис органів влади щодо знесення даної літньої кухні.

Також апеляційний суд вважає безпідставними доводи скарги, щодо в обмеженні користування земельною ділянкою, оскільки як встановлено матеріалами справи, що земельна ділянка на якій розташований будинок по АДРЕСА_1 не належить ні на праві власності не на праві користування учасникам справи, а належить територіальній громаді в особі Дніпровської міської ради.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Новокодацького районного суду м. Дніпра від 16 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 24 грудня 2025 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи