КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 703/615/22

номер провадження: 22-ц/824/12632/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Герасименка Марка Валерійовича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 січня 2025 року у складі судді Плахотнюк К.Г., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 15 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, оформлений розпискою, на підставі якого відповідачу у борг було надано грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США.

Позивач вказував, що факт отримання відповідачем ОСОБА_1 грошових коштів підтверджується написаною ним власноручно борговою розпискою про отримання коштів від 15 грудня 2013 року, відповідно до якої він отримав у борг 5 000 доларів США, із зобов`язанням повернути вказану суму до 31 грудня 2019 року. Крім того, в розписці вказано, що відповідач у випадку прострочення зобов`язується повернути зазначену суму з 15 % річних за весь період прострочення.

У встановлений строк відповідач свої зобов`язання не виконав, платежі на погашення заборгованості не здійснив. У зв`язку з простроченням зобов`язання позивач також просив стягнути з відповідача 15% річних від суми неповернутої позики за період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2021 року.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив стягнути борг у розмірі 5 000 доларів США та 1 500 доларів США відсотків за період прострочення виконання грошового зобов`язання (з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2021 року включно), а всього 6 500 доларів США.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 січня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 274 105 грн 00 коп.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 2 741 грн 05 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач ОСОБА_2 надав належні та допустимі докази існування між ним і відповідачем ОСОБА_1 договірних правовідносин за договором позики, зокрема, оригінал боргової розписки від 15 грудня 2013 року, яка підтверджує факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 5 000 доларів США та зобов`язання повернути їх до 31 грудня 2019 року, а у разі прострочення - сплатити 15% річних. За таких обставин суд дійшов висновку, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існують правовідносини позики, які останній не виконав, що є підставою для задоволення позову та стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 274 105 грн 00 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Герасименко М.В. подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що вказаний договір відповідачем не укладався, а розписка не надавалася, текст та підпис виконані іншою особою, що було підтверджено належними та допустимими доказами.

Зазначає, що 15 грудня 2013 року відповідач не міг фізично видати розписку позивачу та укласти з ним договір позики, оскільки він був за межами України. Відповідач протягом останніх десяти років проживає за межами території України, що підтверджується відмітками прикордонних органів у закордонному паспорті останнього про в`їзд-виїзд до різних держав світу.

Вказує, що відповідно до тексту розписки позика надається на шість років та шістнадцять днів, що є абсурдним та нелогічним, враховуючи звичайну ділову практику та звичаї ділового обороту. Зазначає, що як правило грошові кошти надаються на цілий період, тобто місяць, рік, декілька років, а не на багато років та декілька днів. Надання такої не значної суми коштів більше ніж на шість років викликає подив, оскільки це не та сума коштів, яку потрібно було б повертати більше шести років, враховуючи майновий стан відповідача, що підтверджує сам позивач, надавши до суду інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про належність відповідачу нерухомо майна у місті Сміла.

Зазначає, що позивачем не надано жодного доказу, який підтверджує фактичне визнання умов договору, а саме, листування з відповідачем щодо існування боргу та необхідності його повернення, що в сукупності з доводами відповідача вказують на не укладання оспорюваного договору.

Вказує, що 29 вересня 2022 року він, керуючись ч.1 ст.106 ЦПК України, звернувся до експертної установи - товариства з обмеженою відповідальністю «Науково дослідна лабораторія судових експертиз» із заявою про проведення почеркознавчої експертизи, в якій перед експертом поставив питання: Ким виконано запис та підпис в документі розписка від 15 грудня 2013 року особисто ОСОБА_1 чи іншою особою?. Зазначає, що 07 жовтня 2022 року експертом складений висновок № 482-15/22, який додатково підтверджує позицію відповідача щодо не укладання договору позики від 15 грудня 2013 року, оскільки відповідач фізично не перебував на території України, а підпис від його імені є підробленим.

Також зазначає, що з метою підтвердження вказаних вище фактів та обставин щодо не укладання договору позики відповідачем було подано до суду першої інстанції клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, проведення якої доручити експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, попередивши експертів про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України та поставити перед експертами наступні питання: Чи виконано підпис на розписці від 15 грудня 2013 року під ініціалами ОСОБА_1 - ОСОБА_1 чи іншою особою? Чи виконано текст розписки від 15 грудня 2013 року ОСОБА_1 чи іншою особою? Однак під час розгляду справи вказане клопотання відповідача судом не вирішувалось, в оскаржуваному рішенні відомості щодо нього відсутні, відсутні окремі процесуальні рішення з даного питання.

Крім того, вказує, що суд у встановлений судом строк не склав повний текст ухвали про відмову у відводі головуючого судді Плахотнюк К.Г. від розгляду справи №703/615/22 (відповідно до ухвали суду повний її текст мав бути складений 23 грудня 2024 року). Вказане порушення позбавило сторону відповідача можливості вивчити мотиви суду у відводі судді, та як наслідок заявити інший відвід.Також суд у встановлений судом строк не склав повний текст ухвали про відмову у задоволенні клопотання позивача про призначення експертизи (відповідно до ухвали суду повний її текст мав бути складений - 24 січня 2025 року). Повний текст ухвали від 23 грудня 2024 року про відмову у клопотанні позивача про призначення експертизи відсутній станом на день подання апеляційної скарги. Вказані вище процесуальні порушення є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, яка гарантує кожному право на справедливий суд.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Кузмічова - Кисленко Є.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500 грн 00 коп., докази на понесення яких вона зобов`язалась надати у строк, встановлений ч.8 ст.141 ЦПК України, тобто протягом 5-ти днів після ухвалення судом рішення.

Представник позивача вказує, що належних, допустимих та достатніх доказів тому факту, що відповідач ОСОБА_1 15 грудня 2013 року не був на території України матеріали справи не містять. Зокрема, такий висновок ґрунтується на тому, що: із доданих до відзиву на позов документів безспірно не вбачається того факт, що станом на 15 грудня 2013 року ОСОБА_1 перебував за межами України; на (а.с.132) у розділі додаток до заяви адвоката Герасименка М.В., що адресована товариству з обмеженою відповідальністю «Науково дослідна лабораторія судових експертиз» додано копії таких документів: договір добровільного страхування наземного транспорту від 24 жовтня 2013 року, кредитний договір від 23 жовтня 2013 року, що укладений із ПАТ «Український інноваційний банк» та додатковий договір №1 від 23 жовтня 2013 року. З аналізу як природи укладених відповідачем правочинів, так і дати їх укладення, безспірним є факт перебування відповідача у спірний період в часі на території України та, відповідно, укладення з позивачем договору позики.

Вказує, що надана відповідачем експертиза свідчить про грубе порушення експертною установою і судовим експертом, зокрема норм Інструкції №53/5. Як вбачається із вступної частини висновку, з розділу «Використана література», експерт Фраймович Л.В. взагалі не використовує під час складення висновку такий підзаконний нормативно-правовий акт як Інструкція №53/5, що є неприйнятним, оскільки вказана Інструкція №53/5 є обов`язковою для застосування під час проведення відповідного виду судової експертизи. Експерт досліджувала у зазначеному висновку поставлене заявником питання про те чи виконаний рукописний запис ОСОБА_1 та підпис від імені ОСОБА_1 у розписці від 15 грудня 2013 року ОСОБА_1 . Експерт дійшла висновку, що рукописний запис та підпис у розписці від 15 грудня 2013 року виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. Водночас як вбачається із висновку, об`єктом дослідження була технічна копія розписки від 15 грудня 2013 року, а не оригінал документа. При цьому, як і вільні зразки почерку та підпису ОСОБА_1 експертом для порівняння були взяті з технічних копій документів (а.с.134, т.1).

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Герасименка М.В. про призначення у справі комплексної судово-почеркознавчої експертизи та технічної експертизи давності документу.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст.598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст. ст.1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 642/4200/17 (провадження № 61-6492св19) зазначено, що тлумачення ст.ст. 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявною в матеріалах справи копією розписки від 15 грудня 2013 року, яка відповідає оглянутому в судовому засіданні оригіналу розписки: «Я, ОСОБА_1 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Голосіївським РВ ГУДМС України в місті Києві 27 червня 2013 року. Прописаний Сміла АДРЕСА_1 . Отримав у борг від ОСОБА_2 , паспорт НОМЕР_2 Смілянським МРВ УМВС України в Черкаській обл. 16.01.1998 року. Прописаний АДРЕСА_2 , 5000 доларів США (п`ять тисяч), які зобов`язуюсь повернути ОСОБА_2 до 31.12.2019 року без відсотків. У випадку прострочення зобов`язуюсь повернути вказану суму з відсотками 15 % річних за весь період прострочення.» (а.с.6, т.1).

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять даних про те, що укладений 15 грудня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір позики у встановленому законом порядку визнаний недійсним і таких доказів ОСОБА_1 суду не надав.

Відтак цей договір в цілому та всі його положення окремо, в силу ст.204 ЦК України є правомірними.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Згідно з приписами ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що судом першої інстанції був досліджений наданий позивачем наявний у нього оригінал договору позики (розписки) від 15 грудня 2013 року та судом встановлено, що наявна в матеріалах справи копія розписки від 15 грудня 2013 року відповідає наданому для огляду оригіналу.

Водночас ОСОБА_1 не надав суду відповідних розписок про часткове повернення ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики від 15 грудня 2013 року.

Тому з огляду на умови договору позики, наявність у позивача оригіналу розписки від 15 грудня 2013 року та водночас ненадання відповідачем ОСОБА_1 суду розписок про часткове повернення ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики, наявні підстави для висновку про те, що відповідач не виконав свої зобов`язання перед позивачем щодо повернення грошових коштів у розмірі 5 000 доларів США у визначений договором строк - до 31 грудня 2019 року включно.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.

У договорі позики від 15 грудня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 узгодили, що до 31 грудня 2019 року позика є безвідсоткова. Водночас сторони узгодили, що у випадку прострочення ОСОБА_1 зобов`язався повернути вказану суму з відсотками 15 % річних за весь період прострочення.

Оскільки ОСОБА_1 не повернув ОСОБА_2 суму позики у розмірі 5 000,00 доларів США у строк до 31 грудня 2019 року то з 01 січня 2020 року почалось прострочення грошового зобов`язання, а відтак з 01 січня 2020 року ОСОБА_1 мав повернути суму основного боргу разом з відсотками 15 % річних за цей період прострочення, визначений ОСОБА_2 в позовній заяві (з 01 січня 2020 року і до 31 грудня 2021 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до законного висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача основної суми боргу за договором позики у розмірі 5 000 доларів США та 15 % річних, що становить 1 500 доларів США, та разом складає 6 500 доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України станом на день ухвалення рішення суду (17 січня 2025 року) було еквівалентно 274 105 грн 00 коп.

При цьому суд першої інстанції правильно не взяв до уваги посилання відповідача, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення боргу, на те, що текст та підпис в розписці від 15 грудня 2013 року виконаний іншою особою, посилаючись, зокрема на висновок експерта № 482-15/22 за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою адвоката Герасименка М.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , складеного 07 жовтня 2022 року експертом товариства з обмеженою відповідальністю «Науково - дослідної лабораторії судових експертиз» Фраймович Л.В.

Так, згідно з вказаним висновком експерта № 482-15/22 від 07 жовтня 2022 року рукописний запис « ОСОБА_1 », зображення якого міститься справа від зображення запису дати документу «15.12.2013» у технічній копії розписки від 15 грудня 2013 року від імені ОСОБА_1 про отримання ним у борг від ОСОБА_3 грошей у сумі 5 000 доларів США, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 , зображення якого міститься справа від зображення запису дати документу «15.12.2013» у технічній копії розписки від 15.12.2013 року від імені ОСОБА_1 про отримання ним у борг від ОСОБА_3 грошей у сумі 5000 доларів США, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 (а.с.133-145, т.1).

При цьому зі змісту даного висновку експерта № 482-15/22 від 07 жовтня 2022 року вбачається, що об`єктом дослідження була технічна копія розписки від 15 грудня 2013 року, а не її оригінал.

Відповідно до пункту 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5 (далі - Інструкція №53/5), та пункту 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених цим же наказом Міністерства юстиції України, для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів.

Цим же пунктом Інструкції №53/5 передбачено проведення експертизи за фотознімками та іншими копіями об`єкта, коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, однак крім об`єктів почеркознавчих досліджень.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виснував, що наданим стороною відповідача висновком експерта № 482-15/22 від 07 жовтня 2022 року достовірно не може бути підтверджено обставини не підписання ОСОБА_1 розписки від 15 грудня 2013 року, оскільки проведення почеркознавчого дослідження було здійснено за копією, а не за оригіналом документу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що з метою підтвердження фактів та обставин щодо не укладання договору позики відповідачем було подано до суду першої інстанції клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, однак вказане клопотання відповідача судом першої інстанції не вирішене, не приймаються колегією суддів до уваги з підстав, викладених в ухвалі Київського апеляційного суду від 16 грудня 2025 року.

Крім того, колегія суддів враховує, що сам факт не вирішення судом першої інстанції у процесуальному порядку клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки це не призвело до неправильного вирішення справи.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини в рішеннях «Sutyazhnik v. Russia» від 29 липня 2009 року, «Esertas v. Lithuania» від 31 травня 2012 року зазначив, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати рішення суду лише заради правового пуризму.

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Тому сам факт не вирішення судом першої інстанції клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи не є підставою для скасування рішення, оскільки з урахуванням усіх обставин справи в їх сукупності та процесуальної поведінки відповідача це не вплинуло на правильність вирішення справи по суті й не призвело до порушення основних засад цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 15 грудня 2013 року перебував за межами України, є необгрунтованими, оскільки ці обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Наданий відповідачем закордонний паспорт з відмітками про його перетин державного кордону України свідчить лише про факти в`їзду та виїзду, однак вони самі по собі не доводять фактичну відсутність відповідача на території України у конкретний календарний день, оскільки під час прикордонного контролю відповідні відмітки не завжди проставляються в імперативному порядку, так як це не є обов`язковою процедурою.

Водночас колегія суддів враховує, що єдиним належним доказом перебування особи за межами України у визначений період є офіційна довідка Державної прикордонної служби України із зазначенням дати перетину кордону, пред`явлених документів при перетині пунктів пропуску та способів такого перетину. Однак відповідачем таку довідку суду не надано, у зв`язку з чим наведені доводи мають характер припущення та не спростовують презумпцію правомірності правочину і не дають підстав для висновку про не укладення договору позики або недостовірність боргової розписки.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що відповідно до тексту розписки позика надана на шість років та шістнадцять днів, що, на думку представника відповідача, є абсурдним та нелогічним, з урахуванням звичайної ділової практики та звичаїв ділового обороту, а також незначної суми грошових коштів, то вони є необґрунтованими, оскільки ці доводи грунтуються на суб`єктивній оцінці сторони відповідача.

Чинне цивільне законодавство не містить обмежень щодо строку договору позики та розміру суми, а відповідно до приписів ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони вільні у визначенні умов договору.

З огляду на наведене, сам по собі факт встановлення строку повернення позики, який не є кратним календарному місяцю чи року, не свідчить про відсутність волі сторін на укладення договору позики та не може бути підставою для сумніву у його дійсності. Розмір позики та майновий стан відповідача також не мають правового значення для встановлення факту укладення договору.

Отже поставлення під сумнів чинності договору позики виключно з мотивів «незручності» строків його укладення та суб`єктивної оцінки суми, суперечить принципам верховенства права, диспозитивності та обов`язковості договору для сторін й не свідчить про не укладення договору позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував фактичне визнання умов договору позики, а саме, листування з відповідачем щодо існування боргу та необхідності його повернення, тощо, відхиляються апеляційним судом як необгрунтовані.

Так, відсутність додаткових доказів, зокрема листування між сторонами, не спростовує існування договірних правовідносин, оскільки згідно зі ст. 1047 ЦК України боргова розписка є самостійним і достатнім доказом укладення договору позики та передачі грошових коштів. Інший по суті висновок ставив би під сумнів саму суть правової природи боргової розписки та грунтувався б на припущеннях, а доказування та, відповідно, рішення суду, не можуть грунтуватись на припущеннях (ст.ст. 12, 81 ЦПК України).

Інші обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Герасименка Марка Валерійовича залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2025 року.

Головуючий

Судді: