КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5407/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2024 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

встановив:

У квітні 2018 року позивач ТОВ «Перший український експертний центр» звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовував тим, що відповідно до рішення Правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» (протокол № 29 від 15 серпня 2012 року) будинок за адресою: АДРЕСА_1 передано експлуатуючій організації ТОВ «Перший український експертний центр».

ТОВ «Перший український експертний центр» прийняло зазначений житловий будинок на подальшу експлуатацію та обслуговування, що підтверджується актом приймання-передачі від 1 жовтня 2012 року.

Відповідач є споживачем житлово-комунальних послуг у квартирі АДРЕСА_2 . Зазначена квартира належить відповідачу відповідно до свідоцтва про право приватної власності від 10 грудня 2007 року.

22.09.2015 Солом`янським районним судом був виданий судовий наказ про стягнення з відповідача боргу за житлово-комунальні послуги в сумі 10229,43грн.

20.04.2016 Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва було скасовано судовий наказ по справі № 760/15562/15-ц від 22.09.2015 та роз`яснено, що заявлені позивачем вимоги можуть бути розглянуті в позовному провадженні з додержанням загальних правил щодо пред`явлення позову.

Згідно з розрахунком заборгованості від 28.02.2018 по особовому рахунку № НОМЕР_1 станом на 28.02.2018 заборгованість відповідача за оплату житлово-комунальних послуг складає 68423,97 гривень, інфляційні втрати - 16839,61 гривень, три відсотка річних - 2719,03 гривень. Зазначена заборгованість відповідачем не сплачена.

15.03.2019 позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог.

Посилаючись на викладене, з урахуванням збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідача на свою користь основну заборгованість у розмірі 72 756,26 грн, інфляційні нарахування у розмірі 24 318,52 грн, три відсотка річних у розмірі - 4913,65 грн, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Перший український експертний центр» заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 72 756,26 грн, інфляційні нарахування у розмірі 24 318,52 грн, три відсотка річних у розмірі 4913,65грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Перший український експертний центр» витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Скарга обґрунтована тим, що позовні вимоги ТОВ «Перший український експертний центр» є недоведеними, позивач не надав суду належних доказів на підтвердження своїх вимог.

Апелянт зазначає, що розрахунок заборгованості є некоректним та необґрунтованим.

Крім цього, вимоги щодо стягнення заборгованості за період до квітня 2015 року заявлено поза межами строку позовної давності, про застосування якої відповідач просив під час розгляду справи у суді першої інстанції та у апеляційній скарзі.

Вказує, що видача судового наказу, який в подальшому було скасовано судом, не перериває строк позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача до апеляційного суду не надходив.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України (в редакції, чинній на день подачі апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги у загальному розмірі 101 988,43 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , тому є споживачем житлово-комунальних послуг за вказаною адресою (т. 1, а.с. 20).

Відповідно до рішення Правління ПАТ «ХК «Київміськбуд» (протокол № 9 від 15 серпня 2012 року) будинок за адресою: АДРЕСА_1 передано експлуатуючій організації ТОВ «Перший український експертний центр».

ТОВ «Перший український експертний центр» прийняло зазначений житловий будинок на подальшу експлуатацію та обслуговування, що підтверджується актом приймання-передачі від 01 жовтня 2012 року.

Підтвердженням надання позивачем житлово-комунальних послуг відповідачу є копії актів про надання послуг, приймання послуг, здачі-приймання робіт, копії договору № 107-0 на технічне обслуговування пожежних систем від 15 листопада 2012 року, договору № 2/1848-К-12 на вивезення та знешкодження (захоронення) твердих побутових відходів від 01 жовтня 2012 року, договору № 09-345, Підрядного договору № 16-08-2013-то від 01 серпня 2013 року, договору № 47 від 01 жовтня 2012 року.

22.09.2015 Солом`янським районним судом був виданий судовий наказ про стягнення з відповідача боргу за житлово-комунальні послуги в сумі 10229,43грн.

20.04.2016 Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва було скасовано судовий наказ по справі № 760/15562/15-ц від 22.09.2015 та роз`яснено, що заявлені позивачем вимоги можуть бути розглянуті в позовному провадженні з додержанням загальних правил щодо пред`явлення позову.

Частиною четвертоюстатті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує.

Згідно з ч. 1 ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 1 частини першої статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Статтею 5 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" визначено, що до житлово-комунальних послуг належать: 1) житлова послуга - послуга з управління багатоквартирним будинком. Послуга з управління багатоквартирним будинком включає: забезпечення утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, якщо прибудинкова територія, за даними Державного земельного кадастру, знаходиться у власності або користуванні співвласників багатоквартирного будинку відповідно до вимог законодавства, виконання санітарно-технічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку; поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку; інші додаткові послуги, які можуть бути замовлені співвласниками багатоквартирного будинку; 2) комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на 13.03.2019 заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг становить:

- основний борг за спожиті житлово-комунальні послуги - 72 756,26 грн,

- інфляційні нарахування - 24 318,52 грн,

- три відсотки річних - 4913,65 грн.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що визначений позивачем розмір заборгованості є обґрунтованим та доведеним.

Колегія суддів не погоджується з цим висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням.

Отже, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов`язанням.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав та обов`язків сторін, на боржників покладено певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому відповідає право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплати грошей за надані послуги.

У відповідності з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Оскільки з матеріалів справи встановлено, що відповідач є власником квартири у будинку, який обслуговує позивач та яким відповідачеві були надані житлово-комунальні послуги, які вона в свою чергу своєчасно та у повному обсязі не сплачував, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 зобов`язаний оплачувати комунальні послуги за адресою АДРЕСА_3 , тому заборгованість зі сплати цих послуг підлягає стягненню з відповідача.

Разом з цим, як видно із наданого позивачем розрахунку заборгованості, до загального розміру боргу включено 30 559,32 грн у графі «перерахунки минулих періодів». Розрахунок не містить жодного обґрунтування щодо нарахування вказаної суми та вказівки на конкретний період часу, протягом якого утворилась зазначена заборгованість.

У відповіді на відзив на позовну заяву представниця ТОВ «Перший український експертний центр» адвокат Пуляєва Ю.Д. вказувала, що 10.03.2017 позивачем було складено акт звірки показників індивідуальних засобів обліку за березень 2015 року - лютий 2017 року, відповідно до якого було зроблено перерахунок. Разом з цим, у матеріалах справи відсутній такий акт чи будь-які інші докази, що підтверджують факт проведення такого перерахунку та його правомірність.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості у розмірі 30 559,32 грн з відповідача.

В решті нарахованої суми заборгованість є обґрунтованою, такою, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач, в свою чергу, наданий позивачем розрахунок не спростував, доказів повного чи часткового погашення боргу не надав.

Крім цього, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності до частини позовних вимог.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частин 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належить, зокрема, часткова сплата боржником, або з його згоди іншою особою, основного боргу та/або сум санкцій.

Відповідно до постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2018 у справі № 663/2070/15-ц, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня, після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників.

Інститут наказного провадження був запроваджений у цивільному процесі України з 01.09.2005, коли набрав чинності ЦПК України. ЦК України набрав чинності 01.01.2004. 3 того часу приписи ст. 264 цього кодексу про переривання перебігу позовної давності залишаються незмінними, а перелік підстав такого переривання є вичерпним.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що подання заяви про видачу судового наказу заявник (стягувач) не може використовувати згідно з ч. 2 ст. 264 ЦК України з метою переривання позовної давності за відповідною вимогою чи її частиною. На підставі припису ч. 2 ст. 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі № 523/10225/15-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23.05.2018 року у справі № 640/2704/16-ц і Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 29.05.2018 року у справі № 903/509/17).

Новий перебіг позовної давності (після його переривання) починається наступного дня після пред`явлення позову.

3 огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, висловленого у постановах від 21.01.2015 у справі № 6-214ц14 і від 13.01.2016 року у справі № 6-931цс15, та від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, висловленого у постанові від 23.05.2018 у справі № 216/5756/15-ц, про те, що подання кредитором (зокрема виконавцем послуг) в порядку, передбаченому ЦПК України, заяви про видачу судового наказу перериває перебіг позовної давності.

За таких обставин, подання позивачем заяви про видачу судового наказу, а також отримання ухвали про скасування судового наказу, не може бути підставою для переривання строку позовної давності.

З розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що заборгованість нараховано за період з квітня 2013 року по березень 2019 року.

З огляду на викладені обставини, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо переривання строку позовної давності за вимогою ТОВ «Перший український експертний центр».

Оскільки з позовом ТОВ «Перший український експертний центр» звернулось у квітні 2018 року, заборгованість, нарахована до квітня 2015 року, не підлягає стягненню з відповідача як така, що нарахована поза межами строку позовної давності.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що розмір основного боргу за спожиті житлово-комунальні послуги, з урахуванням необґрунтованої суми перерахунку та нарахувань поза межами строку позовної давності, складає 33 502,35 грн. І така заборгованість підлягає стягненню з відповідача.

Задовольняючи вимоги позовної заяви у повному обсязі, суд першої інстанції виходив також із обґрунтованості нарахованих позивачем на загальний розмір заборгованості 3 відсотків річних та інфляційних втрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як видно із наданого позивачем розрахунку заборгованості, він нарахував 3% річних та інфляційні втрати на заборгованість, яка включала в себе 30 559,32 грн перерахунку. Однак, у зв`язку із недоведеністю вимог про стягнення цієї заборгованості, не підлягають стягненню і штрафні санкції, нараховані на неї. Крім цього, із розрахунку слід виключити штрафні санкції, нараховані на 8974,64 грн заборгованості, нарахованої поза межами строку позовної давності.

За таких обставин апеляційний суд здійснив перерахунок 3% річних та інфляційних втрат, зважаючи на розмір основного боргу за спожиті житлово-комунальні послуги, який підлягає стягненню.

Згідно із проведеними судом розрахунками, 3% річних, нарахованих на заборгованість за період з квітня 2015 року по березень 2019 року становлять 2047,41 грн, інфляційні втрати за вказаний період - 9654,63 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно, з урахуванням ч. 13 ст. 141 ЦПК України, рішення суду підлягає також скасуванню в частині вирішення питання про розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 10 вказаної статті встановлено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

За таких обставин, з огляду на передбачену законом можливість взаємного зарахування судових витрат, враховуючи складність справи, ціну позову, принципи співмірності та розумності судових витрат, відсоток задоволених позовних вимог, апеляційний суд вважає за можливе звільнити сторони від обов`язку по відшкодуванню судових витрат одна одній.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2024 року скасувати, ухвалити по справі нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший український експертний центр» () заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги за період з квітня 2015 року по березень 2019 року у розмірі 45 204 (сорок п`ять тисяч двісті чотири) гривні 39 копійок, з яких: 33 502 гривні 35 копійок - основний борг, 9654 гривні 63 копійки - інфляційні втрати, 2047 гривень 41 копійка - 3% річних.

В решті позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач: В.А. Нежура

Судді: Т.О. Невідома

В.В. Соколова