Провадження №2/760/5372/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Тесленко І. О.,

за участю секретаря судового засідання Бережної С.П.,

представника позивача Кисель А.С.,

представника відповідача Гугіна Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавнича компанія «Нова інформація», про захист честі, гідності та ділової репутації,

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2024 року позивач ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Кисель А.С., звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавнича компанія «Нова інформація», про захист честі, гідності та ділової репутації.

Свої позовні вимоги обґрунтовує наступним. ІНФОРМАЦІЯ_1 на веб-сайті Інтернет-видання «Gazeta.ua» було розміщено публікацію (посилання: ІНФОРМАЦІЯ_2 ) стосовно ОСОБА_1 (далі - Позивач). Публікація розміщена під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_3» та включає, серед іншого наступний текст: «Правоохоронці встановили, що за кермом іномарки, яка збила ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , був 35-річний суддя Господарського суду Луганської області ОСОБА_5. Очевидці кажуть, що машина мчала зі швидкістю близько 120 км/год. Після того як ОСОБА_4 зник з місця аварії, він зупинив авто «беркутівців». Зізнався, що скоїв наїзд. ОСОБА_4 мені сказав, що був тверезим, - каже голова Господарського суду. - Мені важко про це говорити. Така трагедія». Прізвище Позивача станом на 2007 рік було «ОСОБА_5». 13.01.2018 року Позивач змінив прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії НОМЕР_1 , виданим повторно Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 18.03.2023 року. На веб-сайті Інтернет-видання «Gazeta.ua» у розділі «Контакти» розміщено інформацію про те, що власником Інтернет-видання є ТОВАРИСТВО 3 ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВИДАВНИЧА КОМПАНІЯ «НОВА ІНФОРМАЦІЯ» (), роздруківка на підтвердження додається) (далі - Відповідач). Публікація Відповідача фактично містить звинувачення Позивача у вчиненні кримінального правопорушення, у перевищенні швидкості, спробі зникнення з місця «події», яку описує Відповідач, а також про вислів «голови Господарського суду», який ніби-то мав місце у дійсності. Проте, викладена інформація щодо Позивача є недостовірною, нічим не підтвердженою, не містить посилань на джерело інформації, а відомості від «правоохоронців» об?єктивно не могли стати відомі Відповідачу, як і будь-якій іншій особі, на яку чинним законодавством не покладено обов?язку здійснення повноважень органу досудового розслідування. Поширена Відповідачем інформація в Інтернет-виданні «Gazeta.ua», є недостовірною, не відповідає дійсності, оскільки автор не міг бути обізнаним про такі обставини. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред?явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім?ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Поширенням такої інформації було порушено права Позивача, з огляду на що постала необхідність у захисті його честі, гідності та ділової репутації. ЩОДО НЕДОТРИМАННЯ ВИМОГ ПЕРЕВІРКИ ДОСТОВІРНОСТІ ПОШИРЕНОЇ ІНФОРМАЦІЇ. Частина 2 ст. 302 ЦК України встановлює, що фізична особа, яка поширює інформацію, зобов?язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов?язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов?язана робити посилання на таке джерело. Достовірність є однією з найсуттєвіших загальних властивостей інформації. Переконання в достовірності інформації покладається на особу, яка її поширює. Достовірність є основоположною вимогою щодо інформації, це загальна властивість інформації, яка визначає ступінь об?єктивно точного відображення подій, фактів, що мали місце. Зміст цього стандарту зводиться до того, що кожен факт, який подається в матеріалах повинен мати ідентифіковане та надійне джерело інформації. Посилання на компетентне джерело інформації є єдиним доказом того, що обставини, про які розповідають, відбуваються насправді та позбавлені такої ознаки, як домисел; і формує підстави для того, щоб не тільки автор матеріалу був переконаний, що інформація перевірена і точна, а й читач мав можливість переконатися в цьому. Важливість такої вимоги до поширюваної інформації, як достовірність, неодноразово підкреслювалась, як у рішеннях національних судів, так і у рішеннях Європейського суду з прав людини. ЄСПЛ у рішенні у справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» прийшов до висновку, що будь-яка особа, яка вирішує розкрити інформацію, має ретельно перевірити (наскільки дозволяють обставини), чи є така інформація точною та надійною. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ у справі «Дорота Канія проти Польщі» наголошено, що для звільнення від звичного обов?язку перевіряти фактичні твердження, необхідні особливі підстави. Існування таких підстав залежить, зокрема, від того, наскільки суб?єкти, які поширюють інформацію, можуть обґрунтовано вважати свої джерела достовірними. Цей фактор, зі свого боку, вимагає розгляду інших елементів, таких як авторитет джерела, чи провів суб?єкт достатню кількість досліджень перед публікацією, чи подав суб?єкт історію у розумно збалансованій манері. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). При цьому відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в Постанові від 10.02.2021 року у справі № 753/338/19, саме на відповідача покладаються обов?язки: переконатися у достовірності поширеної ним інформації; у разі відсутності доказів достовірності оспорюваної інформації утриматися від її поширення; надати суду докази достовірності такої інформації, а в разі їх відсутності - видалити та спростувати її. Положеннями національного законодавства та сталою практикою Європейського суду з прав людини підтверджується обов?язок відповідача у цій категорії справ перевіряти поширену ним інформацію та її джерела. Тобто тягар доведеності достовірності інформації, поширеної про іншу особу, лежить на тому, хто поширив таку інформацію. Відповідач не зазначає про джерела своєї обізнаності, не наводить жодного джерела на підтвердження поширеної ним інформації. Фрагмент публікації, який безпосередньо стосується Позивача, містить вказівку за твердженням Відповідача, отримана саме від «очевидців». Проте Відповідачем не зазначено того, хто саме виступав «очевидцем» описаного епізоду, у який спосіб Відповідачем могла бути отримана інформація про швидкість руху транспортного засобу, яким чином такі відомості могли бути перевірені. На думку Позивача, Відповідач, посилаючись у публікації на отримання інформації зі слів очевидців, коло яких неможливо встановити, в дійсності висловлює недостовірну інформацію зі вказівкою на неіснуюче джерело. Наведене обумовлено неможливістю перевірити факт отримання інформації зі слів «очевидців». При цьому, тягар доведеності достовірності інформації, поширеної про іншу особу, лежить на тому, хто поширив таку інформацію, Позивач лише доводить сам факт її поширення. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 10.02.2021 року у справі № 753/338/19, саме на відповідача покладаються обов?язки: переконатися у достовірності поширеної ним інформації; у разі відсутності доказів достовірності оспорюваної інформації утриматися від її поширення; надати суду докази достовірності такої інформації, а в разі їх відсутності - видалити та спростувати її. Отже, положеннями національного законодавства та сталою практикою Європейського суду з прав людини підтверджується обов?язок відповідача у цій категорії справ перевіряти поширену ним інформацію та ї джерела. ЩОДО ХАРАКТЕРУ ВИСЛОВЛЮВАНЬ. Зважаючи на вищезазначене, інформація, поширена Відповідачем щодо Позивача має сильне негативне забарвлення, та не ґрунтуючись на жодних фактичних даних, є дискредитаційною, образливою та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. Внаслідок поширення недостовірної інформації відбулось порушення особистих немайнових прав Позивача. Ст. 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Згідно зі ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації і може звернутися з позовом про її захист. Зокрема, у постанові від 18.06.2020 р. у справі № 522/18103/14-ц Верховним Судом було зазначено: «під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов?язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло». При цьому під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов?язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у т.ч. підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Звертає увагу, що інформація, опублікована Відповідачем, виражена у формі фактичних тверджень, а не оціночних суджень, оскільки у тексті йдеться про фактичні обставини. Відповідно до ст. 277 Цивільного кодексу України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб?єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Згідно з ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згадана недостовірна інформація розповсюджена саме з метою навмисного завдання шкоди особистим немайновим правам Позивача, дискредитації його в очах широкого загалу. Публікація та обставини, в ній описані, побудовані таким чином, щоб привернути додаткову увагу з боку читачів та водночас дезінформувати їх. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права (такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2022 у справі № 527/1812/16-1). В свою чергу Верховний Суд у постанові від 22.11.2021 року у справі №761/32924/19 здійснив розмежувальне тлумачення «фактичного твердження» та «оціночного судження». Верховний Суд наголосив, що фактичне твердження с логічною побудовою та викладенням певного факту чи групи фактів, а факт є явищем об?єктивної дійсності, конкретними життєвими обставинами, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Сам по собі факт є категорією об?єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, а тому його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Натомість судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки. Таким чином, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з?ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановлювати факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Зазначає, що інформація щодо Позивача, яка оскаржується, не підпадає під ознаки оціночних суджень та висловів, а є твердженнями про факти та обставини, яких у дійсності не існує. ЄСПЛ вказує, що у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (UKRAINIAN MEDIA GROUP v. UKRAINE, № 72713/01, § 41, 42, ЄСПЛ, 29 березня 2005 року). Таким чином, інформація, достовірність якої оспорюється Позивачем, не носила характер оціночних суджень або критичних висловів, а була викладена у ствердній категоричній формі, носила характер фактичних даних.

НАЯВНІСТЬ В ДІЯХ ВІДПОВІДАЧА ЮРИДИЧНОГО СКЛАДУ ПРАВОПОРУШЕННЯ. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 (далі - Постанова Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1) при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь- який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Позивач зазначає, що поширена Відповідачем інформація містить всі чотири вищезазначені складові, що обумовило необхідність у зверненні Позивача до суду для захисту честі, гідності та ділової репутації. а) Щодо поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб Так, під поширенням інформації, виходячи з п. 15. Постанови пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 слід розуміти опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв?язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширення оскаржуваної інформації підтверджується посиланням, розміщеним в позовній заяві. Відповідач поширило (опублікувало) недостовірну інформацію, довело її до відома значної кількості читачів. Вказану інформацію було переглянуто в Інтернет-виданні «Gazeta.ua», тобто вказана інформація стала доступною для широкого загалу. Публікацію було прокоментовано, що свідчить про доведення неправдивої інформації до необмеженого кола осіб, зокрема, колег, знайомих (роздруківки окремих коментарів додаються). Поширення інформації спрямовано на значне зниження рівня довіри до Позивача, висвітлення Позивача як особи, яка ніби-то вчинила кримінальне правопорушення (факт чого не доведено), позбавлення доброзичливого ставлення з боку оточуючих. б) Щодо асоціювання поширеної інформації з конкретною фізичною особою, тобто Позивачем. Поширена Відповідачем інформація має чітку спрямованість щодо особи Позивача, так як у публікації Відповідача було вказано сукупність відомостей про Позивача. У поширеній Відповідачем спірній інформації міститься достатньо відомостей, які свідчать про те, що йдеться саме про Позивача. Такі відомості дозволять вказати на те, що у сторонньої особи повинно скластися уявлення про згадку в наведених фразах та реченнях саме про Позивача. Поряд з правильним написанням у прізвищі Позивача за текстом зроблено описку. Водночас така описка не заважає однозначно ідентифікувати Позивача, зважаючи на сукупність наявних у публікації даних. в) Щодо поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності (вже було зазначено вище). Відповідачем було поширено про Позивача недостовірну інформацію, яка суперечить тій, яка наявна у низці офіційних, загальнодоступних джерел. 2) Щодо поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Поширення інформації було спрямоване на значне зниження авторитету Позивача, формування негативної громадської думки про нього, та фактично призвело до невідворотних наслідків для його репутації, а тому є таким, що порушує право Позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. Викладена недостовірна інформація розповсюджена Відповідачем саме з метою навмисно завдати шкоди особистим немайновим правам Позивача. Позивач Указом Президента України від 4 серпня 2003 року № 802/2003 призначений на посаду судді військового місцевого суду Луганського гарнізону строком на п?ять років. Указом Президента України від 4 жовтня 2005 року № 1412/2005 Позивач призначений на посаду судді Господарського суду Луганської області в межах п?ятирічного строку. Постановою Верховної Ради України від 15 січня 2009 року № 887-VI обраний на посаду судді Апеляційного суду міста Києва безстроково Постановою Верховної Ради України від 19 травня 2011 року № 3399-VІ обраний на посаду судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Рішенням Вищої ради правосуддя від 8 листопада 2018 року № 3381/0/15-18 Позивач переведений на посаду судді Апеляційного суду Одеської області. Рішенням Вищої ради правосуддя від 15 жовтня 2019 року № 2733/0/15-19 Позивач переведений на посаду судді Одеського апеляційного суду. Позивач тривалий час здійснює наукову та практичну діяльність, підвищує свою кваліфікацію як спеціаліст та професіонал. Вся поширена Відповідачем недостовірна інформація спрямована на те, щоб читачі не сприймали Позивача як особу зі значною кількістю досягнень та знань; на нівелювання наявної у інших відкритих джерелах інформації про Позивача.

СПОСОБИ ЗАХИСТУ, ОБРАНІ ПОЗИВАЧЕМ. Згідно з частиною 4 статті 32 Конституції кожному гарантується судовий захист права вимагати вилучення будь-якої інформації про себе. Відповідно до ст. 278 Цивільного кодексу України якщо особисте немайнове право фізичної особи порушене у газеті, книзі, кінофільмі, теле-, радіопередачі тощо, які готуються до випуску у світ, суд може заборонити розповсюдження відповідної інформації. Якщо особисте немайнове право фізичної особи порушене в номері (випуску) газети, книзі, кінофільмі, теле-, радіопередачі тощо, які випущені у світ, суд може заборонити (припинити) їх розповсюдження до усунення цього порушення, а якщо усунення порушення неможливе, - вилучити тираж газети, книги тощо з метою його знищення. У відповідності до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Відповідно до статті 34 Конституції України, а так само і статті 10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачена свобода кожної людини на вираження поглядів, з чим пов?язані права дотримуватися своїх переконань, одержувати та поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Водночас Європейський Суд з прав людини відзначив, що таке право в демократичному суспільстві не може бути абсолютним, через що зазначені статті надають державі певну свободу розсуду втручання у здійснення цього права задля захисту прав інших людей, зокрема таке втручання здійснюється на підставі та в порядку, визначеному законом. Верховний Суд у постанові від 11.10.2023 року у справі № 756/10624/21 виклав висновок про те, що у разі поширення в мережі «Інтернет» інформації, яка порушує особисте немайнове право особи, вимога про видалення статті з інтернету є належним способом захисту. У наведеній справі суд підкреслив, що особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв?язку із цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до ст. 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений гл. 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, які спричинило це порушення. Заявлений позивачем спосіб спростування, у тому числі шляхом вилучення (видалення) публікацій, є ефективним способом захисту порушеного права позивача. Таким чином, саме видалення фрагменту публікації, в якому йдеться про особу Позивача, є належним способом відновлення репутації Позивача як спеціаліста, громадянина, людини, яка як при виконанні своїх повноважень та професійних обов?язків, так і в цілому, діє у повній відповідності до чинного законодавства України.

ЩОДО СТРОКІВ ПОЗОВНОЇ ДАВНОСТІ. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, становлених законом. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації випливають із порушення особистих немайнових прав, тому згідно з пунктом 1 частини першої статті 268 ЦК позовна давність на них не поширюється. Таким чином, до вимог щодо видалення наведеної вище недостовірної інформації позовна давність не застосовується. Наголошує також, що порушенням у даному випадку є триваючим, оскільки публікація безперервно перебуває у відкритому доступі, продовжує поширюватись читачами, доповнюється коментарями. У постанові Верховного Суду від 11.04.2018 року у справі № 804/401/17 вказано, що триваючі правопорушення характеризуються тим, що особа, яка вчинила якісь (бездіяльності). Ці дії безперервно порушують закон протягом якогось часу. Триваюче порушення характеризується тим, що не має чітко окреслених часових рамок, а тому строк позовної давності за триваючим порушенням слід обчислювати з моменту припинення такого порушення (ухвала Апеляційного суду Донецької області від 26.09.2017 року у справі № 233/2495/17). Тривалість існування публікації у відкритому доступі додатково посилює шкоду, яка завдається репутації Позивача, робить складнішим можливість її відновлення, ускладнює позбавлення негативних наслідків, спричинених опублікуванням допису про Позивача.

Враховуючи викладене вище, просить визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), інформацію, поширену ІНФОРМАЦІЯ_1 ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВИДАВНИЧА КОМПАНІЯ «НОВА ІНФОРМАЦІЯ» () у Інтернет-виданні «Gazeta.ua» за посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_2, а саме назву публікації: «ІНФОРМАЦІЯ_3» та фрагмент публікації, що включає наступний текст: «Правоохоронці встановили, що за кермом іномарки, яка збила ОСОБА_2 з ОСОБА_3 , був 35-річний суддя Господарського суду Луганської області ОСОБА_5. Очевидці кажуть, що машина мчала зі швидкістю близько 120 км/год. Після того як ОСОБА_4 зник з місця аварії, він зупинив авто "беркутівців". Зізнався, що скоїв наїзд. ОСОБА_4 мені сказав, що був тверезим, - каже голова Господарського суду. - Мені важко про це говорити. Така трагедія» та зобов`язати ТОВАРИСТВО 3 ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВИДАВНИЧА КОМПАНІЯ «НОВА ІНФОРМАЦІЯ» () не пізніше 5 (п?яти) календарних днів з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили видалити інформацію (фрагмент публікації); стягнути з ТОВАРИСТВА 3 ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ВИДАВНИЧА КОМПАНІЯ «НОВА ІНФОРМАЦІЯ» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судові витрати - сплачений судовий збір.

05 грудня 2024 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані судді Тесленко І.О. Фактично справу передано судді згідно реєстру передачі справ 09 грудня 2024 року.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 17 лютого 2025 року.

15 січня 2025 року від відповідача на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, який обгрунтований наступним. Відповідач, ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ", всі позовні вимоги Позивача, зазначені у позовній заяві - відхиляє, оскільки вважає їх необґрунтованими, та такими, що не відповідають дійсності та чинному законодавству України. ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ" не порушив жодної норми законодавства та діє виключно в межах норм Конституції України, діючого законодавства України та норм міжнародного права. Відповідач, ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ", повністю не визнає позовні вимоги Позивача з наступних підстав. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" (надалі за текстом іменується "постанова Пленуму" або "Постанова"), відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Відповідно до п.4 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Звертають увагу, що ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ" не могла публікувати та поширювати інформацію про Позивача (як зазначає сам Позивач - стаття розміщена "31" травня 2007 року), оскільки відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ" було зареєстровано "11" листопада 2020 року, тобто після спливу майже 13 років з моменту виходу публікації, яку оспорює Позивач (на підтвердження надають копію виписки Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та інших документів, які це підтверджують). Позивачем також надано "роздруківку" з ЄДР по ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ", яка підтверджує зазначені твердження - дату реєстрації. ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ" не публікувало і не поширювало "31" травня 2007 року жодних статей, відомостей та новин про Позивача, оскільки навіть не існувало на той час (не було зареєстровано). Виходячи з наявного факту, який не підлягає спростуванню (щодо реєстрації компанії через 13 років після публікації новини), дивними є твердження Позивача у позовній заяві, що саме Відповідачем було опубліковано вказану новину і що саме Відповідач порушив немайнові права Позивача. Також звертають увагу на п.12 постанови Пленуму, яка регламентує, що належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник вебсайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник вебсайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Тобто, обов`язок встановлення належних відповідачів по зазначеній категорії справ є обов`язком саме Позивача через механізм витребування відповідної інформації в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адрес українського сегмента мережі Інтернет. Також зауважує, що аналізуючи п.12 Постанови, характерною ознакою належного відповідача у мережі інтернет є особа, яка саме "створила технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації". Однак, як було доведено вище, ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ" не було зареєстровано на момент публікації оспорюваної інформації та не створювало жодних технологічних можливостей та умов для поширення недостовірної інформації щодо Позивача. Тобто, в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що саме ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ" є автором поширеної оспорюваної інформації та/або саме ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ" публікувало зазначену новину. Аналізуючи позовну заяву та додатки до неї необхідно констатувати, що Позивачем не вчинено жодних дій для встановлення осіб, які створили та здійснили поширення інформації, яка, на думку Позивача, є недостовірною. Також звертає увагу, що Позивач не був позбавлений можливості звернутись до суду із клопотанням про витребування відповідних доказів для підтвердження належності вказаного відповідача або особисто звернутись до адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет - однак таким правом не скористався. Поряд з цим, у відповідності до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд не збирає докази самостійно. У даному випадку, з процесуальної точки зору, докази для належного підтвердження власника веб-сайту відсутні не у зв`язку із тим, що таких даних взагалі не існує, а у зв`язку із тим, що сторона Позивача вважала недоцільним самостійне відшукування або витребування таких доказів. Хоча обов`язок встановлення покладений саме на Позивача. Відповідач керуючись принципами змагальності сторін та диспозитивної, також не зобов`язаний підтверджувати або спростовувати зазначену Відповідачем інформацію чи виконувати покладені на позивача процесуальні обов`язки.

ЩОДО ФАКТУ ПОШИРЕННЯ ІНФОРМАЦІЇ ВІДПОВІДАЧЕМ. Позивач у позовній заяві зазначає, що "31" травня 2007 року на веб-сайті Інтернет-видання "gazeta.ua" було розміщено публікацію під назвою "ІНФОРМАЦІЯ_3". На підтвердження своєї позиції, у Додатках до позовної заяви Позивач надає наступні докази: "роздруківка з інтернет-видання "gazeta.ua", що відображає інформацію про власника видання"; "роздруківка публікації Відповідача з джерела, на якому така публікація була розміщена"; "роздруківка окремих коментарів читачів, розміщених за посиланням:…" тощо. Переглянувши та проаналізувавши зазначені документи, варто зазначити наступне. Відповідно до п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації", при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до п.18 Постанови, Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У додатках до Позовної заяви Позивач надав документи незрозумілого (невстановленого) походження, що нібито підтверджують факт поширення інформації Відповідачем, а саме документи (докази) під найменування - "роздруківки". Документи, що додав Позивач до позовної заяви, не являється знімком екрану або скріншотом сайту "gazeta.ua". Зазначені документи жодним чином не може підтверджувати факт розміщення (публікації) зазначеної статті на сайті "gazeta.ua", оскільки доказами не являються. У доказах, наданих Позивачем, зазначений текст публікації, частину якого Позивач просить спростувати, однак, не зрозуміло (не можна встановити), звідки взятий вказаний текст. Відповідач отримав "роздруківки" - документи без посвідчення у встановленому законодавством порядку. Знімок екрана (англ. screenshot, скриншот, зняток) - це зображення, отримане комп`ютером, що зображає дійсно те, що бачить користувач на екрані монітора. Це зображення створене із запису видимих елементів екрана комп`ютера або іншого візуального вихідного пристрою. Як правило, це цифрове зображення створюється операційною системою або спеціальним програмним забезпеченням, хоча може також бути зроблене за допомогою фотокамери або іншого приладу для перехоплення сигналу відео з виходу комп`ютера. У зазначеному вище документі відсутні будь-які видимі елементи екрану комп`ютера або іншого візуального вихідного пристрою. Походження зазначених "роздруківок" для Відповідача є незрозумілим, оскільки зазначений доказ не відповідає вимогам ЦПК України. Також немає підстав вважати, що зазначені "роздруківки" є оригіналами чи копіями документів та в них не були внесені зміни (не були відредаговані). Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1. ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2. ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідно до ч.4. ст. 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Відповідно до ч.8. ст. 83 ЦПК України, докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ч.9. ст. 83 ЦПК України, копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Відповідно до ч.1. ст. 100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Відповідно до ч. 2, 3 ст. 100 ЦПК України, електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Відповідно до ч. 4 ст. 100 ЦПК України, учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Відповідно до ч. 5 ст. 100 ЦПК України, якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 ЦПК України, передбачають, що докази мають бути досліджені та оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності. Отже, керуючись зазначеними нормами законодавства вважає, що Додатки до позовної заяви, які зазначені вище, подані з порушенням ЦПК України та не можуть бути прийнятими до уваги. Зазначені докази є недопустимими та недостовірними. Позивач не довів факт поширення відповідачем вказаної у позовній заяві інформації. Аналізуючи зазначені документи (подані Позивачем разом з позовною заявою), звертає увагу на судову практику щодо подання електронних доказів. 14.02.2019 р. Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу №9901/43/19 (П/9901/43/19), ухвалила, що саме електронний цифровий підпис є головним реквізитом такої форми подання електронного доказу. Відсутність такого реквізиту в електронному документі виключає підстави вважати його оригінальним, а отже, належним доказом у справі. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у постанові від 19.12.2018 р. у справі №226/1204/18, від 04.12.2018 р. у справі №2340/3060/18, від 23.11.2018 р. у справі №813/1368/18, від 14.12.2018 р. у справі №804/3580/18. Отже, як оригінал, так і копія електронного документа обов`язково мають бути засвідченні ЕЦП. Також варто звернути увагу на позицію Верховного Суду, яка висвітлена у Постанові ВС від 30 жовтня 2019 року у справі № 587/2051/18: "Посилаючись у спростування доводів апеляційних скарг на те, що факт здійснення публікації відповідного змісту підтверджується роздруківкою із веб-сайту, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що згідно з положеннями глави 5 «Докази» розділу І «Загальні положення» ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи апеляційним судом, роздруківки Інтернет-сторінок (веб-сторінок), які є паперовим відображенням електронного документа, самі по собі не можуть бути доказом у справі. Такі роздруківки визнаються доказом у разі, якщо вони виготовлені, видані і засвідчені власником відповідного Інтернет-ресурсу або провайдером, тобто набувають статусу письмового доказу. Отже, на підставі зазначеного, необхідно зробити висновок щодо не доведення Позивачем факту поширення інформації. Відповідно до частин 1 - 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження поширення саме Відповідачем недостовірної інформації у мережі Інтернет.

ЩОДО ОКРЕМИХ ТВЕРДЖЕНЬ ПОЗИВАЧА У ПОЗОВНІЙ ЗАЯВІ. Позивач у позовній заяві неодноразово акцентує увагу на тому, що засоби масової інформації (у нашому випадку - Відповідач) зобов`язані робити посилання на джерела опублікованої інформації, розкриваючи їх, а саме Позивач зазначає наступне (серед іншого): Сторінка 2 позовної заяви: "Проте, викладена інформація щодо Позивача є недостовірною, нічим не підтвердженою, не містить посилань на джерело інформації, а відомості від "правоохоронців" об`єктивно не могли стати відомі Відповідачу..." Сторінка 3 позовної заяви: "Відповідач не зазначає про джерела своєї обізнаності, не наводить жодного джерела на підтвердження поширеної ним інформації". Сторінка 3 позовної заяви: "Проте Відповідачем не зазначено того, хто саме виступав "очевидцем" описаного епізоду, у який спосіб Відповідачем могла бути отримана інформація про швидкість руху транспортного засобу, яким чином такі відомості могли бути перевірені" тощо. Зазначена позиція Позивача прямо нівелює гарантії діяльності медіа та журналістів, якими (серед інших) є право (відповідно до ч.3 ст. 25 Закону України "Про інформація") кожного журналіста не розкривати джерело інформації або інформацію, яка дозволяє встановити джерела інформації, крім випадків, коли його зобов`язано до цього рішенням суду на основі закону. Захист журналістських джерел є одним із ключових прав, якими журналісти наділені для реалізації свободи вираження поглядів і виконання функції «публічного сторожового пса». Якби не цей захист, журналісти не могли б отримувати допомогу від своїх джерел у виконанні цієї функції. Це право журналістів не залежить від того, законно чи незаконно отримали інформацію їхні джерела. Аналогічне право журналіста закріплене і в Законі України "Про державну підтримку медіа, гарантії професійної діяльності та соціальний захист журналіста". Відповідно до п.3 ч.1 ст. 11 - 1 вказано Закону, журналіст має право не розкривати джерело інформації або інформацію, яка дає можливість встановити джерела інформації, крім випадків, коли його зобов`язано до цього рішенням суду відповідно до закону. Зазначені тезиси відображені також у судовій практиці. В одному зі своїх основоположних рішень з цього питання Європейський суд з прав людини зазначив: «…захист журналістських джерел є одним з наріжних каменів свободи преси… Відсутність такого захисту могла би спонукати журналістські «джерела» відмовитися від допомоги пресі в інформуванні громадськості з питань, що становлять для неї інтерес. Зважаючи на важливість захисту журналістських «джерел» для свободи преси в демократичному суспільстві та на можливий негативний вплив, що його може справити на здійснення цієї свободи декрет про розголошення таємниці, можна вважати, що такий захід був би сумісний зі статтею 10 Конвенції лише у тому разі, якби він виправдовувався нагальною суспільною потребою» (с) Рішення Європейського суду з прав людини у справі Goodwin v. the United Kingdom, № 17488/90 від 27.03.1996., § 39 Право журналістів зберігати свої "джерела" в таємниці передбачено, зокрема, Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи № R (2000) "Про право журналістів не розкривати свої джерела інформації", Рекомендацією ПАРЕ 1950 (2011) "Про захист журналістських джерел". При цьому, для Європейського суду неважливо як була отримана та передана інформація "джерелами" журналіста - законно чи незаконно. Так, наприклад, в своєму рішенні у справі Radio Twist v. Slovakia (№ 62202/00 від 19.12.2006, § 62) Суд зазначив, що: «…не є переконливим, що лише той факт, що запис був отриманий третьою особою незаконно, може позбавити компанію-Заявника захисту, передбаченого ст. 10 Конвенції». Розглядаючи справу Ressiot et autres c. France (№ 15054/07 і № 15066/07 від 28.06.2012, § 124), ЄСПЛ підкреслив, що: «…право журналістів тримати свої джерела в таємниці не може розглядатись як простий привілей, наданий або скасований залежно від законності чи незаконності джерел, а є невід`ємною частиною права на інформацію, що вимагає дуже обережного ставлення». Визнаючи скаргу Заявниці на порушення її права на недоторканість приватного життя неприйнятною, Європейський суд повторив свій висновок у справі Tillack v. Belgium (№ 20477/05 від 27.11.2007, § 65): «…в певних обставинах інтерес в захисті публікації інформації, отриманої від джерела, яке незаконно її отримало та передало, може переважати інтерес до збереження конфіденційності фізичної чи юридичної, приватної або державної особи» (Рішення Європейського суду з прав людини щодо прийнятності заяви № 38079/06 Jonina Benediktsdottir v. Iceland, від 16.06.2009). Отже, на підставі зазначеного, можна дійти висновку, що журналісти не зобов`язані публікувати чи розкривати джерела своєї обізнаності. Також звертає увагу на інші твердження Позивача (аналогічні ще є в тексті), а саме: Сторінка 2 позовної заяви: "Поширена Відповідачем інформація в Інтернет-видання "Gazeta.ua" є недостовірною, не відповідає дійсності, оскільки автор не міг бути обізнаним про такі обставини". Зазначене твердження також корелюється з твердженнями Позивача про "джерела отримання інформації" і припущеннями позивача, що "такі джерела були відсутні" на момент написання наданого Позивачем матеріалу. Додатково Позивач вважає, що спірний матеріал містить недостовірну інформацію, оскільки про ці обставини "автор не міг знати". Однак, зазначені твердження є такими, що суперечать законодавству України та судові практиці. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності. Тобто, питання не в обізнаності журналістів щодо обставин, не в припущеннях і можливостях української журналістики знаходити і висвітлювати інформацію з обмеженим доступом тощо, а в тому чи дійсно існували обставини про які вказано у спірному матеріалі або вони були вигадані автором.

ЩОДО НЕОБХІДНОСТІ АНАЛІЗУ КОЖНОГО РЕЧЕННЯ ОКРЕМО. ОЦІНОЧНІ СУДЖЕННЯ. Погоджується з позицією Позивача, що кожне речення у спірному матеріалі, текст якого наданий Позивачем, повинен оцінюватись на предмет достовірності. Поширена інформація не повинна оцінюватись загалом, в цілому та в комплексі - тим паче, коли матеріал містить інформацію про різні події. Зазначена позиція ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ" та Позивача сформована відповідно до законодавства України та судової практики різних інстанції протягом багатьох років, оскільки спростуванню підлягає конкретна недостовірна інформація про особу, яка порушує її особисті немайнові права, а не весь текст, в якому згадується відповідна особа. Виходячи з обраного способу аналізу спірної новини, Відповідачу залишається незрозумілим вимога Позивача щодо визнання недостовірною (видалення тощо) окремих наступних речень: Очевидці кажуть, що машина мчала зі швидкістю близько 120 км/год. Після того як ОСОБА_4 зник з місця аварії, він зупинив авто "беркутівців". Зізнався, що скоїв наїзд. ОСОБА_4 мені сказав, що був тверезим, - каже голова Господарського суду. - Мені важко про це говорити. Така трагедія. Варто зауважити, що тут (як зазначає сам Позивач), зазначено прізвище " ОСОБА_4 ", а прізвище позивача станом на 2007 рік - " ОСОБА_5 ". Отже, відсутні підстави вимагати видалення інформації від " ОСОБА_7 ", оскільки в зазначених реченнях вказане інше прізвище. Одним з елементом юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, ділової репутації фізичної та юридичної особи, а також про спростування недостовірної інформації, є наступний: поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача. Позивач у позовній заяві називає зазначене "опискою Відповідача", тим самим погоджуючись з тим, що у вказаних реченнях зазначена інша особа. Фактично, Позивач робить припущення щодо дій третіх осіб. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Прізвища "ОСОБА_5" і "ОСОБА_4" мають кардинальну різну будову (різні основи та корені). Вважає, що не можна називати ці різні прізвища "опискою". Варто в даному контексті згадати Постанову Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 761/8035/16-ц (доступ за посиланням: http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/73157048) .Суд у зазначеній справі дійшов наступних висновків: "Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем". Додатково варто зазначити, що речення "Очевидці кажуть, що машина мчала зі швидкістю близько 120 км/год" є класичними оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню (звісно, у випадку, якщо дорожньо-транспортна пригода все ж таки мала місце). Згідно з п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи", вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до ст. 30 Закону України "Про інформацію", ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому медіа з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. "Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненою і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється Конвенцією" (З текстом рішення ЄСПЛ від 29 березня 2005 року (заява № 72713/01) у справі «Українська Прес-Група» проти України» (Ukrainian Media Group v. Ukraine) можна ознайомитися за посиланням: https://zakon.rada.gov.ua/laws/show/980_382. Додатково в контексті аналізу зазначених формулювань, вважає за необхідне згадати основоположні та фундаментальні принципи журналістики та межі, в яких вони мають право працювати і висвітлювати суспільно-важливу інформацію (смертельне ДТП за участі судді дійсно є суспільно-важливою інформацію, яка підлягає розголошенню і контролю): Журналісти мають право використовувати висловлювання, деякою мірою перебільшені або навіть провокаційні. В параграфах 40-42 рішення у справі "Українська Прес-Група" проти України від 29 березня 2005 року Європейський Суд з прав людини зазначив, що журналістська свобода передбачає використання висловлювань, деякою мірою перебільшених або навіть провокаційних. При дотриманні умов параграфа 2 статті 10 Конвенції право вільно передавати інформацію поширюється не лише на "інформацію" та "ідеї", які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає "демократичного суспільства". Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення у справі Lingens v. Austria, стор. 28, параграф 46). Однак навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя". У справі Perna v. Italy, заява №48898/99, рішення від 06.05.2003 р. ЄСПЛ підкреслює, що журналістська свобода також включає можливе звернення до перебільшень або навіть провокацій (п. 39 (a)). У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» ЄСПЛ зазначив: «37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. У справі «Дюльдін і Кіслов проти Росії» вказано: "44. Суд вважає, що для того щоб втручання у право на вираження було пропорційним законній меті захисту репутації інших осіб, необхідне існування об`єктивного зв`язку між спірним твердженням та особою, яка позивається. Особисті здогадки або суб`єктивне сприйняття публікації як такої, що дискредитує, не є достатнім для встановлення того, що на особу було здійснено негативний вплив. Має бути щось в обставинах конкретної справи, що примушувало б звичайного читача відчувати, що твердження прямо стосувалося позивача або що він був мішенню критики". У рішенні ЄСПЛ у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom» від 26 листопада 1991 року суд зазначив, що повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства». Окремої уваги заслуговують висновки, відображені у Постанові Верховного Суду по справі № 658/1795/17-ц від 11 липня 2018 року (доступ за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua/Review/75370716). Суд прийшов наступних висновків: "Слід зауважити, що журналістська свобода та громадська діяльність також включають можливість перебільшень або навіть провокацій. Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення ЄСПЛ у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року). У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення ЄСПЛ у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» заява № 16695/04 від 15 липня 2010 року, остаточне 15 жовтня 2010 року)". І наостанок, для правильного вирішення спору, варто також прийняти до уваги висновки, висвітлені у Постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі № 725/6601/18, провадження № 61-18257св19 (доступ за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua/Review/88546253): "Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції, правильно встановивши обставини справи, дослідивши докази у справі в їх сукупності й надавши їм належну оцінку, визначив, що позивач не довів, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості особистих думок автора публікації з приводу діяльності позивача". "З урахуванням вказаного позивач не позбавлений можливості реалізувати право на відповідь, викласти власний погляд на дискусійні проблеми з метою обґрунтування власної позиції та доведення перед аудиторією помилковості висловлених відповідачем суджень, надавши їм свою оцінку. Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку про недоведеність підстав для втручання у право автора статті на поширення власних суджень. При цьому, встановивши, що поширена інформація не містить висловлень у брутальній, принизливій чи непристойній формі, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що підстав для відшкодування моральної шкоди немає". Беручи до уваги фундаментальні принципи, закріплені у численних судових рішеннях вищих інстанцій та ЄСПЛ, є всі підстави вважати, що зазначена суспільно важлива інформація була обґрунтовано опублікована (за умови, що її справді оприлюднили) невстановленими Позивачем особами, оскільки суспільство має право на отримання необхідної для нього інформації. Відповідач повністю погоджується з висновками Верховного Суду від 27 травня 2020 року по справі № 757/72390/17-ц (доступ за посиланням: http://reyestr.court.gov.ua/Review/89578246), в якому зазначається: "44. За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію» суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. 45. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку а з іншого була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб" "Разом із тим, суди попередніх інстанцій не дали належної оцінки тому факту, що підставою позову ОСОБА_1 є поширення інформації про нього на прес-конференції Голови Правління ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2., присвяченій підсумкам роботи Банку за перше півріччя, результатам міжнародного аудиту фінансової звітності банку та подальшій стратегії розвитку банку, висловив свою позицію про укладені 36 кредитні договори у певний проміжок часу, тобто інформував громадськість про певні події, при цьому не порушуючи презумпцію невинуватості особи позивача, так як в інформації не зазначалось про винуватість ОСОБА_1". З врахуванням наведеного просив позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ "ВК "НОВА ІНФОРМАЦІЯ" про захист честі, гідності та ділової репутації залишити без задоволення.

13 лютого 2025 року від представника відповідача - адвоката Гугіна Д.Ю. на адресу суду надійшло клопотання про зобов`язання позивача надати відповіді на питання у порядку ст. 93 ЦПК України.

Ухвалою від 17 лютого 2025 року клопотання представника відповідача - адвоката Гугіна Дмитра Юрійовича про зобов`язання позивача надати відповіді на питання у порядку ст. 93 ЦПК України в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавнича компанія «Нова інформація» про захист честі, гідності та ділової репутації, - задоволено; зобов`язано ОСОБА_1 надати вичерпні відповіді окремо на кожне питання по суті на питання відповідача, які містяться у відзиві на позовну заяву, у формі заяви свідка; роз`яснено ОСОБА_1 необхідність дотримання приписів частин четвертої-сьомої статті 93 ЦПК України, відповідно до яких: у заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), відповіді на питання щодо обставин справи, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань.

28 лютого 2025 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, яка обгрунтована наступним. Щодо належного Відповідача у справі. Так, Відповідачем у відзиві на позовну заяву зазначається про те, що «ТОВ «ВК «НОВА ІНФОРМАЦІЯ» не могло публікувати та поширювати інформацію про Позивача, оскільки відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «ВК «НОВА ІНФОРМАЦІЯ» було зареєстровано «11» листопада 2020 року, тобто після спливу майже 13 років з моменту виходу публікації, яку оспорює Позивач». Разом з тим, Позивач наголошує, що саме Відповідач є належним суб?єктом видалення інформації, оскільки наразі саме Відповідачем поширювалась та продовжує поширюватись відповідна інформація. Так, Відповідачем долучено до відзиву на позовну заяву копію виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи-Відповідача, з якого вбачається що юридична особа-Відповідач була створена в 2020 році. Станом на момент звернення до суду з позовом, як і станом на теперішній час, на веб-сайті Інтернет-видання «Gazeta.ua» у розділі «Контакти» розміщено інформацію про те, що власником Інтернет-видання є Відповідач. Разом з тим, Відповідачем не заперечується, що у Інтернет-виданні «Gazeta.ua», власником якого є Відповідач (факт чого також у відзиві на позовну заяву не заперечується), продовжує до теперішнього часу у відкритому доступі перебувати публікація, яка містить недостовірну інформацію. Прив?язка Відповідача до моменту створення юридичної особи спрямована на виникнення штучного враження неможливості поширення Відповідачем спірної інформації. При цьому Відповідачем у відзиві на позовну заяву не заперечуються наступні обставини: як станом на момент звернення Позивача до суду, так і станом на момент подання відзиву на позовну заяву Відповідач був та продовжує залишатись власником Інтернет-видання «Gazeta.ua», про що безпосередньо вказано на веб-сайті Інтернет-видання; поширення інформації за своєю природою є триваючим порушенням. Тривалість порушення свідчить, що наразі саме відповідач продовжує поширювати недостовірну інформацію; після створення юридичної особи-Відповідача спірна публікація продовжувала існувати та бути доступною широкому колу читачів, публікація не видалялась; станом на теперішній час у Відповідача наявна технологічна можливість для видалення недостовірної інформації, водночас Відповідач такою технологічною можливістю не скористався. ТОБТО ФАКТ ПОШИРЕННЯ ІНФОРМАЦІЇ ВІДПОВІДАЧЕМ СТАНОМ НА ЗАРАЗ НЕ ЗАПЕРЕЧУЄТЬСЯ. Натомість Відповідач обмежується виключно твердженням про те, що останній «не зобов?язаний підтверджувати або спростовувати зазначену Відповідачем інформацію чи виконувати покладені на Позивача процесуальні обов?язки». При цьому звертає увагу суду, що Відповідач стверджує саме про ненадання, на його думку, доказів належності відповідного домена Відповідачу, водночас не стверджує, що домен належить іншій особі. При цьому зі змісту веб-сайту очевидно, що сайт використовується саме Відповідачем, не будь-якою іншою особою. Відповідно до п. 9, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта. Більше того, звертає увагу суду, що Відповідачем у відзиві на позовну заяву не зазначається про те, хто саме, на переконання Відповідача наразі має доступ до редагування інформації Інтернет-видання «Gazeta.ua» (фактично виступає власником сайту), жодні конкретні відомості з цього приводу не наведені. Щодо факту поширення інформації Відповідачем. Відповідачем у відзиві на позовну заяву також зазначається, що долучені Позивачем документи «жодним чином не можуть підтверджувати факт розміщення (публікації) зазначеної статті на сайті «gazeta.ua». Водночас підкреслює, що Позивачем у позовній заяві наведено дійсне посилання на спірну публікацію та за вказаним Позивачем посиланням розміщувалась та продовжує розміщуватись спірна публікація. Звертає увагу суду на те, що Відповідачем факт розміщення спірної публікації за посиланням: https://gazeta.ua/articles/scandals-newspaper/ suddya-oleksandr-zakropivnij-na-smert-zbiv-zhinku-ta-hlopchika/165084 як станом на момент звернення до суду з позовною заявою, так і станом на теперішній час не заперечується, публікація не видалялась, наявність публікації саме за вказаним посиланням Відповідачем не спростована. Так само Відповідачем не заперечується наявність інформації про власника веб-сайту за посиланням: https://gazeta.ua/contacts.html. Оскільки, як вже зазначалось Позивачем вище, власником Інтернет-видання є Відповідач, саме на Відповідача покладено обов?язок видалення недостовірної інформації. Окрім цього, Відповідач зазначає про те, що у долучених Позивачем роздруківках «відсутні будь-які видимі елементи екрану комп?ютера або іншого візуального вихідного пристрою ... Також немає підстав вважати, що зазначені роздруківки є оригіналами або копіями документів та в них не були внесені зміни (не були відредаговані»). При цьому знову ж Відповідач не надає чіткої відповіді на питання, чи було, на його переконання «відредаговано» відповідні відомості у долученій Позивачем роздруківці і якщо так, то у чому саме полягає відмінність між публікацією, яка продовжує бути розміщеною на веб-сайті Інтернет-видання «Gazeta.ua» та долученою Позивачем роздруківкою. Жодна така відмінність на конкретному прикладі у відзиві на позовну заяву не продемонстрована. До того ж наявність або відсутність відмінностей у роздруківці та на веб-сайті Інтернет-видання може бути перевірена шляхом переходу за відповідним посиланням, вміщеним у позовній заяві. Звертає увагу, що роздруківка, долучена Позивачем, містить повне посилання на публікацію (розміщене внизу), а вгорі роздруківки наявні відомості про дату та час доступу до веб-сайту Інтернет-видання «Gazeta.ua». Крім того, відмічає, що Відповідач посилається на численну правозастосовчу практику щодо подання до суду електронних доказів, тоді як у Позивача відсутній був обов?язок подавати до суду електронні докази у розумінні ст. 100 ЦПК України, дані в електронній формі. Чинним законодавством України не встановлено обов?язковості подання електронних доказів (електронних копій електронних доказів, на які накладено кваліфікований електронний підпис) у подібних спорах. Вимоги ст. 100 ЦПК України, на норми якої здійснює посилання Відповідач, зокрема, в частині накладення кваліфікованого електронного підпису, не поширюються на надані Позивачем докази, а практика Верховного Суду, на яку посилається сторона Відповідача, не стосується доказів, долучених Позивачем. Щодо джерел поширеної інформації. Також Відповідач у відзиві на позовну заяву посилається на наявність у Відповідача права не розкривати джерело інформації («журналісти не зобов?язані публікувати чи розкривати джерела своєї обізнаності»). Водночас, Позивач наголошував на тому, що Відповідачем не було перевірено поширену ним інформацію на предмет достовірності. Відповідач, посилаючись у публікації на джерела інформації, перелік (коло) яких неможливо встановити, в дійсності висловлює недостовірну інформацію зі вказівкою на джерело, існування якого встановити неможливо. Джерела неконкретизовані, а вказівка на них здійснюється таким чином, щоб факт одержання інформації неможливо було перевірити. Окрім цього, наголошує, що, звертаючись до суду з відповідним клопотанням про зобов?язання надати відповіді на питання, наведені у відзиві на позовну заяву, Відповідач переклав тягар доведення позиції сторони Відповідача на Позивача замість того, аби скористатись своїм правом на збирання та подання до суду доказів, в тому числі, доказів на підтвердження достовірності поширеної інформації. Разом з тим, достовірність є однією з найсуттєвіших загальних властивостей інформації. Переконання в достовірності інформації покладається на особу, яка її поширює. Достовірність є основоположною вимогою щодо інформації, це загальна властивість інформації, яка визначає ступінь об?єктивно точного відображення подій, фактів, що мали місце. Зміст цього стандарту зводиться до того, що кожен факт, який подається в матеріалах повинен мати ідентифіковане та надійне джерело інформації. Посилання на компетентне джерело інформації є єдиним доказом того, що обставини, про які розповідають, відбуваються насправді та позбавлені такої ознаки, як домисел; і формує підстави для того, щоб не тільки автор матеріалу був переконаний, що інформація перевірена і точна, а й читач мав можливість переконатися в цьому. Важливість такої вимоги до поширюваної інформації, як достовірність, неодноразово підкреслювалась, як у рішеннях національних судів, так і у рішеннях Європейського суду з прав людини. ЄСПЛ у рішенні у справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» прийшов до висновку, що будь-яка особа, яка вирішує розкрити інформацію, має ретельно перевірити (наскільки дозволяють обставини), чи є така інформація точною та надійною. Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ у справі «Дорота Канія проти Польщі» наголошено, що для звільнення від звичного обов?язку перевіряти фактичні твердження, необхідні особливі підстави. Існування таких підстав залежить, зокрема, від того, наскільки суб?єкти, які поширюють інформацію, можуть обгрунтовано вважати свої джерела достовірними. Цей фактор, зі свого боку, вимагає розгляду інших елементів, таких як авторитет джерела, чи провів суб?єкт достатню кількість досліджень перед публікацією, чи подав суб?єкт історію у розумно збалансованій манері. При цьому відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 10.02.2021 року у справі № 753/338/19, саме на відповідача покладаються обов?язки: переконатися у достовірності поширеної ним інформації; у разі відсутності доказів достовірності оспорюваної інформації утриматися від її поширення; надати суду докази достовірності такої інформації, а в разі їх відсутності - спростувати її. Положеннями національного законодавства та сталою практикою Європейського суду з прав людини підтверджується обов?язок відповідача у цій категорії справ перевіряти поширену ним інформацію та її джерела. Тобто тягар доведеності достовірності інформації, поширеної про іншу особу, лежить на тому, хто поширив таку інформацію. При цьому, тягар доведеності достовірності інформації, поширеної про іншу особу, лежить на тому, хто поширив таку інформацію, позивач лише доводить сам факт її поширення. Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 10.02.2021 року у справі № 753/338/19, саме на відповідача покладаються обов?язки: переконатися у достовірності поширеної ним інформації: у разі відсутності доказів достовірності оспорюваної інформації утриматися від її поширення; надати суду докази достовірності такої інформації, а в разі їх відсутності - видалити та спростувати її. Отже, положеннями національного законодавства та сталою практикою Європейського суду з прав людини підтверджується обов?язок відповідача у цій категорії справ перевіряти поширену ним інформацію та її джерела. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи положення ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦІК України кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може грунтуватися на припущеннях. Натомість Відповідач намагається забезпечити власну доказову базу за рахунок інформації, яка, на думку сторони Відповідача, повинна бути надана Позивачем, та викладає у відзиві на позовну заяву питання, які, очевидно, не стосуються предмету доказування у спорі, що розглядається. При цьому Відповідач не доводить, що переконався у достовірності поширеної інформації перед її опублікуванням, а робить спроби за допомогою поставлення питань Позивачу обгрунтувати достовірність інформації вже після її поширення («постфактум»). Обов?язок провести належні дослідження перед публікацією підмінено на спробу підкріпити власну позицію вже після опублікування фактичних тверджень. Щодо порушення поширенням спірної публікації прав Позивача Відповідач посилається на те, що в окремому фрагменті публікації «зазначено прізвище « ОСОБА_4 », а прізвище Позивача станом на 2007 рік - « ОСОБА_5 ». Отже відсутні підстави вимагати видалення інформації ... Позивач у позовній заяві називає зазначене «опискою Відповідача», тим самим погоджуючись з тим, що у вказаних реченнях зазначена інша особа. Фактично Позивач робить припущення щодо дій третіх осіб». Дійсно, на стійке переконання Позивача, наведене помилкове вжиття у публікації іншого прізвища є саме опискою Відповідача, від якої зміст публікації не змінюється та очевидним виступає, що протягом всього фрагменту, про спростування якого просить Позивач, йдеться про одну й ту ж саму особу. Публікація містить достатньо відомостей, які ідентифікують особу Позивача, незважаючи на допущену описку. Визнання Позивачем того факту, що Відповідачем допущено описку, не означає, що Позивачем визнається поширення інформації про іншу особу; натомість наведене свідчить, що йдеться про особу Позивача. Посилаючись на допущення Позивачем припущень щодо дій третіх осіб Відповідач не наводить альтернативних даних - даних про особу, яку, якщо притримуватись позиції Відповідача, позначено прізвищем « ОСОБА_4 » замість Позивача. Відповідач не доводить, що мова у тексті публікації йде про кількох різних осіб: відзив на позовну заяву не включає відомості щодо іншої особи, на позначення якої вказано прізвище, яке, за твердженням Відповідача, кардинально відрізнялось від прізвища Позивача. Щодо наявності у публікації фактичних тверджень щодо особи Позивача. Відповідач притримується думки, що «речення «очевидці кажуть, що машина мчала зі швидкістю близько 120 км/год» є класичними оціночними судженнями, які не підлягають спростуванню». Водночас, Відповідачем, на думку Позивача, невірно прирівняно до розповсюдження оціночних суджень поширення недостовірних фактів про особу. Проте, інформація, достовірність якої оспорюється Позивачем, не носить характер оціночних суджень або критичних висловлювань, а викладена у ствердній категоричній формі, носить характер фактичних даних. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. В свою чергу Верховний Суд у постанові від 22.11.2021 року у справі №761/32924/19-ц здійснив розмежувальне тлумачення «фактичного твердження» та «оціночного судження». Верховний Суд наголосив, що фактичне твердження є логічною побудовою та викладенням певного факту чи групи фактів, а факт є явищем об?єктивної дійсності, конкретними життєвими обставинами, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Сам по собі факт є категорією об?єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, а тому його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Натомість судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки. Як зазначено у постанові Верховного Суду від 05.09.2022 у справі №527/1812/16-ц повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Разом із цим, фрагмент «очевидці кажуть, що машина мчала зі швидкістю близько 120 км/год», як і інші фрагменти, про спростування яких просить Позивач, має стверджувальний характер, викладена як ніби - то безумовний факт, який аж ніяк не може бути віднесено до інформації оціночної і такої, яка стосується критики. Фрагменти, зазначені Позивачем в позовній заяві, не містять ознак оціночних суджень або критичних висловлювань і виражені у формі фактичних тверджень, у ствердній, категоричній формі, оскільки у висловлюваннях йдеться про факти та обставини. У викладеній Відповідачем інформації відсутні будь-які конструкції, які б вказували на те, що повідомлена інформація є суб?єктивною думкою та особистим поглядом на певні події і відображає особисту точку зору. Щодо посилань на судову практику щодо використання перебільшених та провокативних висловлювань, свободу вираження поглядів. По-перше, такі ознаки як «перебільшення» та «провокативність» інформації стосуються виключно оціночних суджень; такі категорії не можуть бути застосовані відносно недостовірних фактичних тверджень, висловів у ствердній формі. Факт як явище об?єктивної дійсності не може характеризуватись такими ознаками, оскільки факт відображає наявність або відсутність певних подій, явищ. По-друге, Відповідач, посилаючись на стор. 10 позовної заяви на відповідну судову практику для штучного підведення викладених у публікації тверджень під оціночні судження, фактично визнає те, що інформація поширена «за відсутності будь-якого фактичного підгрунтя». Можливість засобів масової інформації вдаватись до перебільшень та «провокативності» не свідчить про наявність у останніх гарантованого законодавством права поширювати неправдиву інформацію про особу. Натомість у справі, що розглядається, фактично має місце виправдовування поширення недостовірної інформації шляхом посилань на «перебільшення» та «провокативність». Позивач звертає увагу Суду, що висловлювання Відповідача взагалі не містять точки зору останнього, не включають аналізу. Відповідачем ототожнено можливість засобів масової інформації висловлювати критичні погляди про осіб, та факт поширення недостовірної інформації. Окрім цього, у відзиві на позовну заяву наголошується на необхідності дотримання принципу свободи вираження поглядів. Водночас Позивач притримується думки, що наведене посилання на рішення ЄСПЛ не є доцільним, оскільки висловлена з боку Відповідача інформація була подана в якості ствердних фактів, а не погляду на ту або іншу ситуацію або обставину, що Відповідач, згадуючи про основоположний принцип свободи вираження поглядів фактично підводить під цей принцип можливість висловлення будь-якого твердження, в тому числі такого, що позбавлене ознак оцінки. Підміна свободи вираження поглядів на безконтрольність поширення недостовірної інформації видається неприпустимою. Також Відповідачем наведено висновки Європейського суду з прав людини про те, що: «особисті здогадки або суб?єктивне сприйняття публікації як такої, що дискредитує, не є достатнім для встановлення того, що на особу було здійснено негативний вплив». Натомість Позивачем в позовній заяві конкретизовано, що звернення до суду було обумовлено дискредитацією Позивача в очах широкого загалу, що вже мала місце та продовжує відбуватись, що підтверджується коментарями читачів, розміщеними під публікацією. З коментарів вбачається, що у читачів склалось негативне враження про Позивача, тобто немайнові права Позивача вже порушено і негативні наслідки для останнього настали. Відповідач, посилаючись на судову практику, яка розтлумачує право працівників засобів масової інформації поширювати цитати висловлювань іншої особи, проте не конкретизує про які саме цитати йдеться та кому належать вислови, які Відповідач прирівнює до цитат. Окрім того, Відповідач стверджує, що «Позивач не позбавлений можливості реалізувати право на відповідь, викласти власний погляд на дискусійні проблеми з метою обгрунтування власної позиції та доведення перед аудиторією помилковості висловлених Відповідачем суджень, надавши їм свою оцінку ... недоведеність підстав для втручання у право автора статті на поширення власних суджень». При цьому протягом всього тексту відзиву на позовну заяву Відповідачем жодного разу не зазначено, в чому саме полягають його «власні судження». Щодо посилань Відповідача на право Позивача на відповідь відмічає, що зазначене, як вірно вказано Відповідачем, є саме правом, а не обов?язком Позивача, водночас Позивач самостійно обирає той спосіб захисту, який є найбільш доцільним для захисту його прав та законних інтересів. У судовій практиці ефективний спосіб захисту розуміють як такий, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанови Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 року у справі №569/17272/15-ц). Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від у у справі № 910/3009/18 ефективний спосіб захисту прав повинен: забезпечити поновлення порушеного права; в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування; такий захист повинен бути повним (тобто не частковим); забезпечувати мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії; забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Верховний Суд у постанові від 28.05.2020 року у справі № 910/7164/19 зазначив про те, що ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. При цьому Верховний Суд у постанові від 14.12.2021 року у справі № 573/2336/19 наголошує на тому, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з?ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем. ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Зі змісту наявних в матеріалах справи документів сторін вбачається, що: немайнові права Позивача було порушено (що підтверджується в тому числі коментарями читачів); права Позивача порушено саме Відповідачем; порушене права Позивача підлягає судовому захисту; визначений Позивачем спосіб захисту є ефективним та таким, що здатний відновити становище Позивача, репутацію останнього. Враховуючи викладене, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

21 березня 2025 року від представника позивача до суду надійшли письмові пояснення щодо зобов`язання позивача надати відповіді на питання у порядку ст. 93 ЦПК України, відповіді на поставлені в ухвалі питання не надані.

Ухвалою від 20 серпня 2025 року визнано обов`язковою явку позивача в підготовче судове засідання по даній справі.

01 жовтня 2025 року від представника позивача до суду надійшло клопотання про приєднання доказів.

Ухвалою від 05 листопада 2025 року підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавнича компанія «Нова інформація» про захист честі, гідності та ділової репутації, - закрито; призначено справу до судового розгляду по суті

В судове засідання представник позивача з`явилась, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання з`явився, проти задоволення позовних вимог заперечував, надав пояснення аналогічні наданому відзиву на позовну заяву. Просив звернути увагу, що підприємство відповідача зареєстровано значно пізніше ніж була розміщена стаття з приводу якої позивач звернувся до суду, вважають що позов подано до неналежного відповідача. Зазначив, що позивачем не вчинено належних дій для встановлення особи, яка поширила інформацію. З приводу наданих до матеріалів справи роздруківок вказав, що оскільки представником позивача вказано, що сторона позивача вважає їх письмовими доказами, то вважає їх такими походження яких невідомо, у зв`язку з чим, вони не мають братися до уваги судом.

Вислухавши учасників, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, що регулюються нормами цивільно-процесуального законодавства.

Позивачем додано до позовної заяви роздруківку gazeta.ua, вказавши що даний доказ є письмовим доказом у справі (а.с. 13).

Відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частинами 1 - 6 статті 95 ПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасники справи мають право подавати письмові докази в електронних копіях, на які накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Електронна копія письмового доказу не вважається електронним доказом. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Таким чином, надані до матеріалів справи роздруківки не є письмовими доказами в розумінні ЦПК України.

Згідно до статті 100 ЦПК України, електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Крім того, суд звертає увагу, що додані до позовної заяви додатки не засвідчені належним чином відповідно до вимог ст. 95 ЦПК України.

Суд також звертає увагу, що вказана роздруківка не містить всієї інформації, а тільки її певний фрагмент.

Як вбачається з безкоштовного запиту до Єдиного державного реєстру юридичних осіб фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавнича компанія «Нова інформація», вказана юридична особа зареєстрована 11.11.2020 року (а.с. 14).

Дата реєстрації відповідача у 2020 році підтверджується також наданими відповідачем копією Рішення №1/10/10 від 11.11.2020 року (а.с. 81), Статуту (а.с. 82 - 96), Опису (а.с. 97), Виписки (а.с. 98).

Позивачем також додано до позовної заяви роздруківку статті, датованої 31 травня 2007 року, автор: ОСОБА_8 , газета по - українськи (а.с. 15 - 16).

Таким чином, твердження відповідача щодо реєстрації відповідача значно пізніше ніж було розміщено статтю знайшли своє підтвердження.

Крім того, представник відповідача звертав увагу суду, що газета по українське не є тотожним газета.юа.

Судом також досліджено Свідоцтво про зміну імені (повторне) серія НОМЕР_1 від 18 березня 2023 року (а.с. 17), Укази Президента України «Про призначення суддів» (а.с. 18 - 31), Указ Президента України «Про обрання суддів» (а.с. 32 - 34), Рішення Вищої Ради правосуддя №2733/0/15-19 від 15.10.2019 року (а.с. 35 - 37), Рішення Вищої Ради правосуддя №941/0/15-23 від 28.09.2023 року (а.с. 38 - 41).

Позивачем також надано до матеріалів справи роздруківку з коментарями, однак суд позбавлений можливості ідентифікувати де саме вони були розміщені (а.с. 42 - 43).

Представник позивача звертався до суду з клопотанням про призначення експертизи, однак в подальшому воно було відкликано (а.с. 48 - 52).

Відповідно до листа Департаменту інформатизації Міністерства внутрішніх справ України від 29.09.2025 року, ОСОБА_9 до кримінальної відповідальності не притягується, незнятої чи непогашеної судимості не має, в розшуку не перебуває (а.с. 197).

Згідно до листа Офісу Генерального прокурора від 29.09.2025 року, за результатами опрацювання масиву даних Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальних проваджень в яких містяться відомості про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності як підозрюваного, обвинуваченого не встановлено (а.с. 198).

Інших доказів надано суду не було.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно із частиною першою статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Стаття 10 Конвенції захищає право журналістів розголошувати інформацію, яка становить громадський інтерес, за умови, що вони діють сумлінно та використовують перевірену фактичну базу; та надають «достовірну та точну» інформацію, як того вимагає журналістська етика. (Рішення у справі «Ліндон, Очаковський Лоуренс і Джулай проти Франції» (Lindon, Otchakovsky Laurens and July v. France) [ВП], заяви №№ 21279/02 136448/02, п. 67, ECHR 2007, і «Педерсен Баадсгаард проти Данії» (Pedersen and Baadsgaard v. Denmark) [ВП], заява № 49017/99, п.78, ECHR 2004X1).

Повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. The United Kingdom», від 26 листопада 1991 року, п. 59, Series А no. 216).

У таких справах слід розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин.

Українське законодавство надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу. Суд звертає увагу на те, що це положення у загальному плані відповідає його підходу до свободи журналістів поширювати висловлювання, зроблені іншими (рішення від 23 вересня 1994 року у справі «Йерзільд проти Данії» (Jersild v. Denmark), п. 35, Series А, № 298 та рішення у справі «Тома проти Люксембургу» (Thoma v. Luxembourg), заява № 38432/97, п. 62, ECHR 2001-III).

Крім того, у пункті 41 рішення Європейського суду з прав людини від 8 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії» та пункті 46 рішення цього суду від 15 липня 2010 року в справі «Газета «Україна-Центр» проти України» (заява № 16695/04) наголошено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Крім того, межа допустимої критики щодо такої публічної особи як політик є ширшою, ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо йде на те, щоб усі його слова та вчинки були об`єктом пильної уваги з боку журналістів та широкого загалу, тому має виявляти більшу толерантність.

Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК ( 1618-15 ) в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента

мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.

Натомість позивачем до матеріалів справи будь - яких належних та допустимих доказів того що відповідач є власником веб - сайту на якому розміщена стаття з приводу якої він звернувся до суду не надано.

Відповідно до Постанови Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №439/1469/15-ц, належним відповідачем у справі щодо поширення в мережі Інтернет недостовірної інформації, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо така інформація розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації. Якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача лише у разі неможливості розгляду справи без його участі.

Відповідачем у відзиві та в судовому засідання було вказано, що вони вважають що є неналежним відповідачем у справі, статтю на яку посилається позивач розміщувати не могли оскільки юридична особа зареєстрована значно пізніше, майже через тринадцять років.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У справі, що розглядається, Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавнича компанія «Нова інформація» про захист честі, гідності та ділової репутації.

Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що саме відповідач здійснив розміщення або поширення будь - якої негативної інформації щодо позивача, зокрема статті автора ОСОБА_10 , опублікованої 31 травня 2007 року, на яку посилався позивач при зверненні до суду.

Також, суд зважає на те, що у Постанов Верховного Суду від 11 липня 2018 року у справі №904/8549/17 було сформовано правову позицію про те, що незасвідчені або неправильно засвідчені копії документів можуть бути належними, проте недопустимими доказами у справі і є підставою для скасування судового рішення (ВС/КГС у справі № 904/8549/17 від 11 липня 2018 р.).

Відповідачем заперечується можливість ідентифікації як походження наданих позивачем до справи роздруківок, так і їх відповідність оригіналам (за їх наявності).

Однак, надані позивачем роздруківки, які на думку представника позивача надані у якості письмових доказів, не засвідчені належним чином, надані фрагментарно, не дають можливості встановити їх походження.

З врахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позивачем не надано до матеріалів справи будь - яких належних та допустимих доказів того, що відповідачем була розміщена та / або поширена будь - яка недостовірна інформація щодо позивача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Такі тези викладено та застосовано, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 275/732/17 (провадження № 61-15117св21).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавнича компанія «Нова інформація» про захист честі, гідності та ділової репутації.

Керуючись Конституцією України, ст. 2, 16, 297, 298 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76 - 82, 133, 141, 259, 263-268 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавнича компанія «Нова інформація», про захист честі, гідності та ділової репутації, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 (адреса листування: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 );

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Видавнича компанія «Нова інформація» (місцезнаходження: 03067, місто Київ, вул. Машинобудівна, буд. 37, ).

Суддя І. О. Тесленко