ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2025 року у складі судді Приваліхіної А.І.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Суслов Максим Євгенійович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Красота Тетяна Олександрівна, Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_5 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Уваров Максим Олександрович, Дніпровська міська рада про скасування державної реєстрації права власності, визнання недійсною проведеної технічної інвентаризації, визнання недійсним договору дарування, визнання недійсним договору іпотеки та визнання права власності в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_6 , яка на момент смерті проживала та була зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 , після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належало останній на підставі технічного паспорту на житловий будинок (домоволодіння) від 01 жовтня 1986 року та акту обстеження домоволодіння від 19 вересня 1986 року.

Зазначає, що є єдиним спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М.О., йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої ОСОБА_1 у зв`язку із тим, що право власності на домоволодіння зареєстровано за іншою особою.

07 березня 2023 року до його домоволодіння прийшли невідомі люди та почали показувати його сусідам документи на домоволодіння, вказуючи їм на те, що є його власниками. Про дані обставини він дізнався від сусідів, коли повернувся з роботи додому.

Разом з цим, зазначає, що в цьому будинку він проживає з самого дитинства, більше 40 років, з урахуванням подій, які мали місце 07 березня 2023 року, звернувся до поліції, але йому роз`яснили, що кримінальна справа буде тягнутися роками, при цьому щоб повернути домоволодіння йому все рівно прийдеться звертатися до суду з цивільним позовом. Поки він намагався відкрити кримінальну справу, домоволодіння було передано в іпотеку з метою уникнення повернення майна законному власнику.

Оскільки, ніхто крім нього не має доступу до домоволодіння та він ніколи не надавав доступу до свого будинку технікам-інвентаризаторам для проведення технічної інвентаризації майна та виготовлення технічного паспорту, технічний паспорт № 00349 виданий 29 вересня 2017 року, на підставі якого ОСОБА_3 зареєструвала за собою право власності на домоволодіння, є недійсним.

Разом з цим, зазначає, що після проведення державної реєстрації права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , 21 травня 2019 року на підставі договору дарування посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.С. за реєстровим № 1068 від 21 травня 2019 року, домоволодіння було подаровано новому власнику ОСОБА_2 .

Враховуючи викладене, вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та просити суд визнати за ним право власності на частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його матері; визнати недійсною проведену ОСОБА_5 технічну інвентаризацію цього домоволодіння та визнати недійсним даний технічний паспорт; скасувати державну реєстрацію права власності на спірний будинок проведену державним реєстратором «БТІ» ДМР Василенко Б.В. 23 травня 2018 року, номер відомостей про речове право 26519320 за ОСОБА_3 ; визнати недійсним договір дарування цього домоволодіння, який посвідчений 21 травня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. за реєстровим № 1068 та скасувати проведену державну реєстрацію, номер відомостей про речове право 31644602 від 21 травня 2019року; визнати недійсним договір іпотеки, який посвідчений 28 березня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Красотою Т.О., за реєстровим № 294; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 , на його користь частину спірного домоволодіння та скасувати проведену державну реєстрацію правова власності, номер відомостей про речове право 31644602 від 21 травня 2019 року; вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю правових підстав для задоволення позову, оскільки за життя ОСОБА_6 , без дозвільних документів було побудовано будинок АДРЕСА_2 ) на земельній ділянці, яка не перебувала у власності чи користуванні останньої, яка за життя належним чином не оформила та не зареєструвала за собою право власності на нерухоме майно, а відтак спірний житловий будинок є самочинно побудованим, на який не може бути визнано право власності, тим більше в порядку спадкування спадкоємцем ОСОБА_1 , який в установлений законом строк та спосіб не прийняв спадщину, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_6 , є такими, що не підтверджені позивачем жодними, належними, допустимими та достатніми доказами у справі. Враховуючи, що спадкодавець не був власником цього нерухомого майна, останнє не увійшло до складу спадщини та спадкоємець його не успадкував, тобто не набув права власності на нерухоме майно у порядку спадкування, заявлені вимоги ОСОБА_1 про витребування від добросовісного набувача об`єкта самочинного будівництва, що входить до складу спадщини, не підлягаються задоволенню, оскільки право про витребування майна від добросовісного набувача належить виключно власнику такого майна. Враховуючи, що інші заявлені вимоги по суті своїй, є похідними та не доведені належними, достатніми та допустимими доказами й спростовані матеріалами справи, також задоволенню не підлягають.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не в повному обсязі з`ясував обставини справи, що мають значення для справи, оскільки не звернув належної уваги на докази вступу в управління спадковим майном та прийняття спадщини, наявності інвентаризаційної справи на домоволодіння АДРЕСА_1 з технічним паспортом та актом, копії паспорта позивача відповідно до якої він зареєстрований у вказаному домоволодінні з 14 червня 1983 року, тобто на день смерті матері вони були зареєстровані та проживали за однією адресою, що свідчить про прийняття ним спадщини. Вказує, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на покази свідків, допитаних в суді, які підтвердили, що після смерті матері він проживав у спірному домоволодінні, що підтверджує його вступ в управління спадковим майном після смерті своєї матері, у розумінні діючого законодавства на час виникнення спірних правовідносин. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що індивідуальні житлові будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходження процедури прийняття в експлуатацію та єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації. Крім того, суд першої інстанції залишив поза увагу, що документ на підставі якого було проведено первинну державну реєстрацію права власності є підробленим, оскільки технік-інвентаризатор ОСОБА_5 не має відношення до виготовленого від його імені технічного паспорту, тому суд дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову. Оскільки технічний паспорт не є правочином, а лише документом який засвідчує право та документом який оформлює відповідне право, договір дарування посвідчений 21 травня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. є недійсним, а тому наявні достатні підстави для витребування 1/2 частини домоволодіння, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6 .

Відповідно до копії паспорту ОСОБА_6 , остання була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно акту про обстеження від 19 вересня 1986 року, складеного представником облінвентарбюро ОСОБА_7 копія якого знаходиться в матеріалах справи, з метою встановлення прав володіння ОСОБА_6 та ОСОБА_8 домоволодінням АДРЕСА_1 , встановлено, що останнім на праві особистої власності належить зазначене више домолодіння, що розміщено на земельній ділянці 481 кв.м. та складається з житлових будинків Літ. А-1 та Літ. Б-1, що є самочинним будівництвом.

22 квітня 2008 року рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної у місті Дніпропетровську ради № 128 «Про дозвіл на відновлення та реконструкцію житлового будинку літ. Б-1 по АДРЕСА_4 » дозволено ОСОБА_3 виконати роботи по відновленню та реконструкції житлового будинку літ. Б- 1 по АДРЕСА_1 у зв`язку з аварійністю цього спадкового житлового будинку та непридатністю його для безпечного проживання.

29 вересня 2017 року ФОП ОСОБА_5 виготовлено ОСОБА_3 технічний паспорт на житловий будинок АДРЕСА_1 .

З Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-019 від 11 квітня 2019 року вбачається, що земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :07:248:0022 - є комунальною власністю, з цільовим призначенням: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

З довідки № 8436 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщення /будинку АДРЕСА_1 осіб вбачається, що ОСОБА_3 є незареєстрованим власником даного будинку.

21 травня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , укладено договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є. за реєстровим № 1058.

З відповіді Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР від 07 серпня 2023 року № 14/5-9996 вбачається, що ОСОБА_6 , була зареєстрована за вищевказаною адресою, з 30 січня 1969 року та з реєстраційного обліку не знята. Вказано, що склад зареєстрованих осіб на день її смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 становить дві особи: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка була зареєстрована з 13 березня 1992 року по 25 березня 2003 року та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований з 14 червня 1983 року по теперішній час. Разом з цим, у даній відповіді зазначено, що за спірною адресою декілька житлових будинків з однаковою нумерацією, у тому числі з літ. А-1, загальною площею 35,3 кв.м.

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 341510889 від 03 серпня 2023 року вбачається, що право власності № 31644602 на житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, літ. А-1 житловий будинок, загальною площею 35,3 кв. м., житловою площею 13,5 кв. м., літ. Б - літня кухня, літ. В убиральня, № 1-3, І- споруди, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, зареєстровано 21 травня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Сусловим М.Є., на підставі договору дарування житлового будинку від 21 травня 2019 року, за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

При цьому, з вказаної Інформації з Державного реєстру вбачається, що 23 травня 2018 року державним реєстратором КП «БТІ» Дніпровської районної ради Дніпропетровської області Василенко Б.В., на підставі технічного паспорту, серія та номер: інвентаризаційна справа № 00349, виданий 29 вересня 2017 року ФОП ОСОБА_5 ; довідка, серія та номер: 228, виданий 02 квітня 2003 року, видавник МКП «Земград» ДМР, 07 червня 2018 року було зареєстровано право власності № 26519320 на вищевказане майно за ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Разом з цим, з вказаної Інформації з Державного реєстру вбачається, що 28 березня 2023 року, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Красотою Т.О., на підставі іпотечного договору, серія та номер: реєстровий № 294, виданий 28 березня 2023 року приватним нотаріусом Красотою Т.О., іпотекодержатель ОСОБА_10 , іпотекодавець ОСОБА_2 , зареєстровано відносно вищевказаного майна іпотеку № 49725706 та обтяження № 47925371, розмір основного зобов`язання 731372,00 грн., строк виконання зобов`язання 28 березня 2026 рік.

З відповіді КТП «ДМБТІ» ДМР № 6703 від 05 липня 2023 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 відсутні відомості щодо реєстрації права власності, а все домоволодіння побудовано самочинно та підлягає узаконенню, про що виставлено відповідний штамп. Вказано, що в матеріалах справи міститься акт ідеальних часток від 22 жовтня 1986 року на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з яким користувачами даного об`єкта нерухомого майна зазначено ОСОБА_11 .. ОСОБА_8 , натомість відомості про затвердження чи не затвердження цих часток матеріали інвентаризаційної справи не містять.

24 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до приватним нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Уварова М.О. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . У дані заяві він зазначає про те, що все спадкове майно, що залишилося після її смерті він фактично прийняв, тому прохає видати йому свідоцтво про право на спадщину за законом.

24 травня 2023 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М.О. винесено постанову про відмову ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії, з якої вбачається, що причиною відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом є відсутність у ОСОБА_1 правовстановлюючих документів на вишезазначений будинок.

Зі спадкової справи № 12/2023 заведеної після померлої ОСОБА_6 вбачається, що раніше спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину не заводилися та не видавалися та зазначено, що заповіти та спадкові договори ОСОБА_6 не складалися.

07 квітня 2023 року відділенням поліції № 6 Дніпровського районного управління поліції ГУ НП в Дніпропетровській області внесено відомості про кримінальне правопорушення №0000074, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 190 КК України (невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи земельною ділянкою та житловим будинком), чим спричинили ОСОБА_1 шкоду.

14 квітня 2023 року ЧЧ ВП № 6 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, за ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська внесено відомості про кримінальне правопорушення № 0000074, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 358 КК України (підроблення документів на будинок заявника).

З листа-відповіді ОСОБА_5 вбачається, що останній ніколи не проводив обстеження та видачу технічної документації на домоволодіння АДРЕСА_1 .

28 березня 2022 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за яким останній взяв у позику 731372,00 грн., що еквівалентно 20000 доларів США, які зобов`язався повернути до 28 березня 2026 року у сумі, що буде еквівалентна 20000 доларів США.

28 березня 2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки до договору позики, за яким предметом іпотеки є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Красотою Т.О. за реєстровим № 295.

Під час розгляду справи судом допитані в якості свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 .

Згідно з положеннями статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 525 ЦК УРСР передбачалось, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в ст. 21 цього Кодексу. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 526 ЦК УРСР).

Спадщина після смерті ОСОБА_6 відкрилася у січні 2002 року, тобто під час дії ЦК Української РСР 1963 року, а тому положення саме цього Кодексу підлягають застосуванню при вирішенні питання про спадкування спірного майна (правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 24 вересня 2020 року у справі № 143/495/19-ц).

Відповідно до положень ст. 524 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з вимогами ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння майном та подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4, якщо позивач вступив в управління та володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно.

Згідно з вимогами п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14 червня 1994 року № 18/5, яка була зареєстрована в Міністерстві юстиції України 07 липня 1994 року за № 152/361, та була чинна до 03 березня 2004 року, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР). Так, доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу або квитанції про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Зазначене кореспондується з п. 3.3, 3.4 розділу 1 Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, пов`язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя від 29 січня 2009 року, якими визначено, що ЦК УРСР 1963 року передбачав фактичне прийняття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців правовстановлюючих документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1 посилався на те, що будучи єдиним спадкоємцем першої черги за законом, у розумінні положень ст.549 ЦК УРСР він фактично прийняв спадщину після смерті матері, оскільки вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки прописаний та проживає в житловому будинку АДРЕСА_1 по теперішній час.

Проте, безспірних доказів про вступ ОСОБА_1 в управління чи володіння спадковим майном, який утримує у себе оригінали документів на будинок/землю, які належали та оформлені на ім`я його матері, з якою спільно проживав безпосередньо перед смертю матері та має довідку на підтвердження даного факту, має квитанції про сплату за спожиті комунальні послуги за адресою спірного домоволодіння, проводив у ньому ремонт/реконструкцію та за вказаною адресою він обслуговується у сімейного лікаря чи пенсійному фонді, суду не надано.

Під час розгляду справи, судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи та поясненнями самого скаржника, що він ані у передбачений законодавством шестимісячний строк, ані наступні 20 років, до 24 травня 2023 року, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері не звертався так само, як і не звертався до органів місцевого самоврядування з метою оформлення земельної ділянки під спірним будинком.

Таким чином, зважаючи на викладене, наявні підстави вважати, що ОСОБА_1 не вступив в управління або володіння спадковим майном, не звернувся протягом встановленого законом строку до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини, тобто, останній не вчинив жодних дій щодо прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Право власності на спадкове майно може бути визнане лише за тими спадкоємцями, які в установлені законом строк та спосіб прийняли спадщину. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом.

Визнання права власності в порядку спадкування судом є винятковим способом захисту, який застосовується у випадках, коли існують об`єктивні перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Разом з цим, не підлягає спадкуванню самочинне будівництво.

Слід звернути увагу на те, що спірне домоволодіння побудовано ОСОБА_6 та ОСОБА_8 самочинно, право власності за жодним із них на спірне домоволодіння зареєстровано не було, а документів про виділення їм земельної ділянки для будівництва цього будинку ОСОБА_1 суду не надано.

Згідно з приписами ст. ст. 527, 534 ЦК УРСР, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. 529-530 цього Кодексу.

Таким чином, до спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з вимогами ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

В даному випадку, у зв`язку з постановою приватного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у ОСОБА_1 існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства.

Згідно з вимогами ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Верховний Суд України у своїй постанові від 04 грудня 2013 року у справі №6-130цс-13 сформулював правову позицію, згідно з якою у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта. Всі ці дії здійснювалися без одержання дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розроблення та затвердження в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю. В результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. При цьому, за змістом ч. 1 ст. 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

За загальним правилом ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас, у ч. 3 ст. 376 ЦК України міститься спеціальне застереження про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Так, згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо будівництво здійснювалося згідно із законом, то у разі смерті забудовника до завершення будівництва його права та обов`язки як забудовника входять до складу спадщини.

Як роз`яснюється в п. 7 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво. До спадкоємців, які прийняли спадщину, у разі знесення самочинного будівництва переходить обов`язок відшкодувати вартість витрат на його знесення і приведення земельної ділянки до попереднього стану.

Додатково у п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30 березня 2012 року № 6 наголошується, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці.

Отже, якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності.

Таким чином, спадкоємець має право звернутись до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 707/1803/16-ц (провадження № 61-1132св17), від 12 серпня 2019 року у справі № 607/9408/16-ц (провадження № 61-27922св18) та від 28 травня 2020 року у справі № 2-2317/11 (провадження № 61-13194св18).

Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що за життя ОСОБА_6 без дозвільних документів було побудовано будинок АДРЕСА_5 та Літ. 2) на земельній ділянці, яка не перебувала у її власності чи користуванні, при цьому за життя остання належним чином не оформила та не зареєструвала за собою право власності на них, а відтак спірний будинок є самочинно побудованим, на який не може бути визнано право власності, тим більше в порядку спадкування спадкоємцем ОСОБА_1 , який в установлений законом строк та спосіб не прийняв спадщину, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на частину домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_6 , є такими, що не підтверджені жодними, належними, допустимими та достатніми доказами, а тому задоволенню не підлягають.

Разом з цим, не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про витребування від добросовісного набувача об`єкта самочинного будівництва, що входить до складу спадщини, оскільки право на витребування майна від добросовісного набувача належить виключно власнику такого майна. Враховуючи, що спадкодавець не був власником цього нерухомого майна, останнє не увійшло до складу спадщини та спадкоємець його не успадкував, тобто не набув права власності на нерухоме майно у порядку спадкування. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 127/5819/20.

Оскільки інші позовні вимоги ОСОБА_1 по суті є похідними вимогами від первісної вимоги, яка під час розгляду справи судом першої інстанції не знайшла свого підтвердження та не була доведена належними, достатніми та допустимими доказами у справі, натомість, у повному обсязі спростована матеріалами справи, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні.

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що у розумінні положень ст. 549 ЦК УРСР він фактично прийняв в управління та володіння спадкове майно після смерті матері, оскільки зареєстрований та проживає у вищезазначеному домоволодінні починаючи з 14 червня 1983 року, а тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки скаржник ані у передбачений законодавством шестимісячний строк, ані наступні 20 років, до 24 травня 2023 року, до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері не звертався, як і не звертався до органів місцевого самоврядування щодо оформлення земельної ділянки під спірним будинком й реєстрація місця проживання не свідчить про фактичне місце проживання скаржника на день смерті матері.

Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на докази вступу в управління та володіння спадковим майном, а саме, наявність інвентаризаційної справи на спірне домоволодіння з технічним паспортом та актом, що свідчить про прийняття ним фактично спадщини, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців правовстановлюючих документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього, який у даній справі відсутній.

Колегія суддів звертає увагу, що ні в суді першої інстанції, ні під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 не надав суду жодних безспірних доказів вступу в управління та володіння спірним нерухомим майном, як і доказів на підтвердження того, що утримує оригінали документів на житловий будинок/землю, що оформлені на ім`я його матері, довідку, що підтверджує факт його постійного проживання на день смерті разом з матір`ю, квитанції про сплату за спожиті комунальні послуги за адресою спірного домоволодіння, проведення у ньому ремонт/реконструкцію, та обслуговування у сімейного лікаря чи пенсійному фонді за вказаною адресою, що свідчить про недоведеність позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на покази свідків, допитаних в суді, які підтвердили, що після смерті матері він проживав у спірному домоволодінні, що підтверджує його вступ в управління та володіння спадковим майном після смерті своєї матері, в розумінні діючого законодавства на час виникнення спірних правовідносин, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки покази свідків, допитаних в суді першої інстанції не узгоджуються з встановленими обставинами справи та дослідженими під час розгляду справи доказами, а тому не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Аргументи скаржника про те, що індивідуальні житлові будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, не підлягають проходження процедури прийняття в експлуатацію та єдиним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатами його технічної інвентаризації, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки об`єкт будівництва, який не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності. Таким чином, спадкоємець має право звернутись до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини.

Посилання скаржника на те, що суд першої інстанції залишив поза увагу те, що документ на підставі якого було проведено первинну державну реєстрацію права власності є підробленим, оскільки технік-інвентаризатор ОСОБА_5 не має відношення до виготовленого від його імені технічного паспорту, тобто технічний паспорт не є правочином, та свідчить про те, що укладений в подальшому договір дарування, є недійсним, а тому наявні правові підстави для витребування 1/2 частини домоволодіння, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки судом надано на ці доводи вичерпну відповідь, вказані доводи суперечить наявним в матеріалах справи доказам, а судом першої інстанції в свою чергу було в повному обсязі з`ясовано всі обставин, необхідні для вирішення спору у даній справі.

Колегія суддів наголошує, що скаржником не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка. Такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2025 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 17 грудня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 25 грудня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна