КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Сирбул О.Ф. в м. Київ 24 вересня 2025 року щодо відмови у забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на свою користь суму заборгованості за надану правничу допомогу за договором про надання правової допомоги № 01/20-2025 ВМ від 20 січня 2025 року в загальній сумі 6 418 156,88 грн., а також судові витрати, пов`язані зі сплатою 12 122 грн. та 484,48 грн. судового збору та 250 000 грн. авансу за надану правничу допомогу, пов`язану з підготовкою та звернення до суду з даним позовом, а також з представництвом його в суді.

Також у вересні 2025 року позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, в якій він просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка належить відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , заборонити відповідачам вчиняти дії щодо обтяження арештованого майна зобов`язаннями перед третіми особами, як і вчиняти дії щодо розпорядження та відчуження права власності на арештоване майно, накласти арешт на грошові кошти, що знаходяться на всіх банківських рахунках відповідачів в банківських установах України у межах суми позовних вимог, зобов`язати банківські установи надати інформацію про наявність та залишок коштів на рахунках відповідачів для виконання ухвали суду про забезпечення позову.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року та постановити нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову задовольнити шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомості (квартиру), яка перебуває у спільній частковій власності відповідачів за адресою АДРЕСА_2 , а також шляхом накладення арешту на грошові кошти на всіх банківських рахунках відповідачів у межах суми позову 6 418 156,88 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що ним подано позовну заяву до відповідачів з метою стягнути з останніх грошові активи за надану правничу допомогу в розмірі 6 418 156,88 грн. Станом на момент звернення до суду з позовом 6 418 156,88 грн. в доларовому еквіваленті становить приблизно 155 920 доларів США. В свою чергу, орієнтовна вартість житла відповідачів становить приблизно 143 550 доларів США, що еквівалентно 5 907 432,55 грн.

Таким чином, навіть за умови накладення арешту лише на об`єкт нерухомості, на думку позивача, цього може бути недостатньо для повного забезпечення виконання рішення суду. Відтак, посилання суду на те, що арешт квартири буде неспівмірним до позовних вимог, є хибним, навпаки, комплексне забезпечення є цілком доречним та співмірним заходом відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України та розміру позову.

Звертав увагу, що Верховний Суд у постанові від 08 травня 2019 року у справі № 487/7097/18 наголосив на тому, що співмірність передбачає співвіднесення негативних наслідків від вжиття заходів із тими, які можуть настати у разі їх невжиття.

Суд першої інстанції обмежився формальним твердженням про відсутність оцінки квартири, не дослідивши ризики її відчуження та потенційні негативні наслідки для виконання рішення на суму 6 418 156,88 грн. При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18 підкреслила, що забезпечення позову є гарантією виконання рішення, а не покаранням відповідача. Тобто, арешт майна є гарантією, а не непропорційним стягненням. Крім того, висновок суду про те, що продаж квартири може сприяти виконанню рішення, є хибним та суперечить суті забезпечення позову, завданням якого є запобігання ухиленню відповідачів від виконання зобов`язань.

Щодо неправильного тлумачення вимог до арешту коштів, вказував, що судом першої інстанції було відмовлено в арешті грошових коштів лише через те, що не було зазначено конкретних номерів рахунків, що суперечить актуальній судовій практиці. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України не передбачено необхідності зазначення конкретного номеру рахунку. Більш того, Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 320/3560/18 підтвердив, що вимога щодо точного зазначення рахунків не є обов`язковою, суд може зобов`язати банки надати інформацію про рахунки боржника. Аналогічна судова практика застосовується судами, де арешт накладався саме на всі рахунки відповідачів без попереднього надання їх переліку. При вирішенні питання щодо забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові активи, у подальшому уповноважена особа виконавчої служби при наявності відповідної ухвали самостійно з`ясовує наявність рахунків у межах виконавчого провадження.

Посилання суду першої інстанції, що у заяві про забезпечення позову заявником не зазначено доказів, що відповідачі з метою ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду мають намір зняти кошти з банківських рахунків, на які заявник просить накласти арешт, є хибним та прямо суперечить правовим висновкам Верховного Суду, зокрема в постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 922/3949/19, оскільки необхідною умовою для забезпечення позову є доведення об`єктивного ризику, підтвердженого розумною вірогідністю, а не доведення суб`єктивного наміру відповідача, що є неможливим.

Вказував, що сама по собі можливість одноособово розпорядитися коштами є достатнім фактором ризику, враховуючи несумлінну поведінку відповідачів (невиконання договірних зобов`язань) та значний розмір позовної вимоги.

Припускав, що будь-яка особа, щодо якої було заявлено позовні вимоги у вигляді грошового стягнення, буде робити усе заради того, щоб унеможливити виконання цього стягнення.

Щодо неправильного тлумачення вимог про арешт об`єкта нерухомості, пояснював, що згідно з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідачі залишилися власниками квартири АДРЕСА_3 .

Звертав увагу, що ним у заяві про забезпечення позову було прямо вказано на те, що на підставі аналізу цін на вторинному ринку житлової нерухомості у Дарницькому районі м. Києва (включно з мікрорайоном Позняки), проведеного за відкритими джерелами, середня вартість 1 кв.м. житлової площі у подібних квартирах станом на вересень 2025 року орієнтовно становить 1450 доларів США за 1 кв.м. Виходячи з цього, орієнтовна ринкова вартість квартири становить 143550 доларів США. Зазначена оцінка ґрунтується на даних відкритого ринку вторинного житла у відповідному районі та відповідає ринковій ситуації.

Таким чином, вважав хибним висновок суду першої інстанції, що позивачем не було зазначено орієнтовного розрахунку вартості житла, а висновок, що позивачем не зазначено, чи проживають у цьому житлі відповідачі - недоречним. У своїй заяві про забезпечення позову він просив накласти арешт на об`єкт нерухомості, що перебуває у власності відповідачів, а не на той, де вони фактично проживають. У випадку, якщо відповідачі проживають за іншою адресою або тимчасово не користуються житлом, яке є їхньою власністю, це не може бути підставою для відмови в задоволенні клопотання про забезпечення позову на підставі нібито невідповідності місця проживання.

Щодо ігнорування реальних та обґрунтованих ризиків, вказував, що суд першої інстанції, посилаючись на припущення, не звернув уваги на наведені позивачем ризики, зокрема наявність кримінального провадження щодо ОСОБА_2 , застава, внесена третьою особою та можливість відчуження майна для внесення нової застави, а також сам факт ухилення від виконання договірних зобов`язань.

Звертав увагу, що ним вже додатково було зазначено про наявність ризику в контексті відмови судом першої інстанції в арешті об`єкта нерухомості відповідачів та їх грошових активів.

Вказував, що суд першої інстанції всупереч вимог ст. 263 ЦПК України щодо належного мотивування, обмежився загальними фразами, не навівши, в чому саме полягає не співмірність арешту квартири та грошових коштів, і не провів належного аналізу наведених ризиків. Таке мотивування не відповідає стандартам законності та обґрунтованості.

Від відповідача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач погоджувався з висновками суду першої інстанції, який обґрунтовано застосував принцип співмірності, правильно оцінив ступінь втручання у майнові права відповідачів та зіставив його з доведеними позивачем ризиками.

Вказував, що заявлений позивачем спосіб забезпечення у вигляді одночасного арешту усіх грошових коштів та нерухомого майна фактично означав би повне блокування звичайного життя відповідачів та позбавлення їх можливості здійснювати навіть мінімальні побутові витрати. Таке втручання є надмірним і непропорційним, адже забезпечення позову має бути необхідним для досягнення мети, а не створювати надмірні обмеження.

Також в ухвалі суд правильно зазначив, що позивач не надав доказів, які би свідчили про те, що відповідачі з метою ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду мають намір зняти кошти з банківських рахунків. на які заявник просить накласти арешт, а твердження позивача, що продаж квартири може ускладнити виконання рішення суду у разі задоволення позову, нічим не підтверджені.

Вважав правильними висновки суду першої інстанції, що позивачем не зазначено реальну вартість квартири, хто в ній мешкає, не навів аргументів, в чому полягає необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру відповідачів, не зазначено реальну ринкову вартість майна та чи співмірна ця вартість ціні позову.

Зазначив, що судова практика, на яку посилається апелянт, не є релевантною, оскільки в обох справах судами були встановлені реальні дії, спрямовані на відчуження майна або зняття грошових коштів. Разом із цим сам факт розміру позовних вимог не створює автоматичного ризику і не є доказом ризику ухилення.

Вказував, що апеляційна скарга не містить доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції та доводили намір відповідачів приховати чи відчужити майно, фактичні дії щодо відчуження або приховування майна чи виведення коштів, наявність у відповідачів банківських рахунків тощо.

Водночас, наведена позивачем в заяві про забезпечення позову вартість квартири обґрунтована даними з відкритих джерел, а тому не може слугувати належним доказом на підтвердження співмірності заявлених заходів забезпечення позову.

Наголошував, що сам факт наявності кримінального провадження та статус підозрюваного не створює презумпції недобросовісності відповідача ОСОБА_2 , а також не доводить ризику приховування чи відчуження активів з його боку чи з боку його дружини ОСОБА_3 . Апелянт не довів наявності реальних, а не уявних ризиків, передбачених ст. 151 ЦПК України. Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що твердження позивача ґрунтуються на припущеннях, а не на доказах, і саме тому відмовив у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Звертав увагу, що на користь відсутності потенційних ризиків ухилення від виконання рішення суду свідчить бездоганна репутація відповідача: бригадний командир ОСОБА_2 є особою з бездоганною службовою та діловою репутацією, має бойовий досвід, обіймав різні керівні посади, був відзначений державними нагородами України.

Вважав некоректним твердження позивача, що суд обмежився загальними фразами, оскільки судом першої інстанції надано оцінку всім доводам позивача, якими він обґрунтував підстави для застосування заходів забезпечення позову.

Позивачем ОСОБА_5 подано відповідь на відзив на апеляційну скаргу, в якій позивач наводив власні спростування аргументів відповідача, вказуючи, що арешт нерухомого майна обмежує лише право розпорядження (проведення юридичних дій), але жодним чином не обмежує право користування житлом, тобто «звичайне життя» відповідачів та їхнє проживання в квартирі не блокується. Арешт накладається виключно в межах суми позову, яка складає 6 418 156,88 грн., будь-які кошти, які перевищують цю суму, залишаються у вільному розпорядженні відповідачів. При цьому математичний розрахунок, наведений ним, чітко стверджує, що вартості однієї квартири орієнтовно 5,9 млн. грн. недостатньо для покриття позовних вимог в розмірі 6,4 млн. грн.

Зазначив, що інститут забезпечення позову базується на об`єктивній оцінці ризиків (розмір боргу, майновий стан), а не на суб`єктивній оцінці моральних якостей відповідача. Сам факт наявності боргу в такому значному розмірі вже створює мотивацію для приховування активів незалежно від минулих заслуг.

Вказував, що позиція відповідача та суду про необхідність надання доказів наявності конкретних рахунків прямо суперечить усталеній судовій практиці Верховного Суду, зокрема в постанові від 25 вересня 2019 року в справі № 320/3560/18, а також в справі № 922/3949/19.

Звертав увагу, що предметом спору є стягнення значної суми коштів, а єдиним відомим ліквідним активом є квартира, вартість якої менша за суму позову, ризик невиконання рішення суду є очевидним і не потребує доказування конкретних дій з продажу майна. Невжиття заходів забезпечення позову може призвести до того, що на момент ухвалення рішення майно буде відчужене, що зробить реальний судовий захист неефективним чи неможливим.

Вказував, що станом на момент направлення відповіді на відзив КДКА Тернопільської області вже було прийнято рішення про відмову у відкритті дисциплінарної справи за скаргою ОСОБА_3 щодо ОСОБА_1 саме з підстав зловживання правом на скаргу та порушення гарантій адвокатської діяльності.

Звертав увагу, що за текстом відзиву на позов, як і за текстом відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не заперечують факт надання позивачем правничої допомоги, як і щодо базового алгоритму розрахунку гонорару.

Від відповідача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 подано заперечення на відповідь на відзив, у якій відповідач посилався на необґрунтованість доводів позивача, які не спростовують законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

В судове засідання з`явився позивач ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Також в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку приймала участь представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_3 повідомлялася про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки-повідомлення на поштову адресу, в судове засідання не з`явилася, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направляла.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що 20 січня 2025 року до нього звернувся ОСОБА_2 з проханням в терміновому порядку надати йому правничу допомогу, так як йому стало відомо, що співробітники ГСУ ДБР прибули на його робоче місце для проведення слідчих дій, результатом яких може бути його затримання. Ним було надано майбутньому клієнту правову консультацію, а відповідно до попередньо погодженого та власноручно підписаного відповідачем договору про надання правової допомоги № 01/20-2025 ВМ від 20 січня 2025 року, клієнт ( ОСОБА_2 ) доручає, а виконавець, адвокат (ОСОБА_1.) приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу в обсязі та на умовах, передбачених договором, та бути єдиним повноважним представником клієнта перед третіми юридичними та фізичними особами щодо представлення інтересів, захисту прав та свобод клієнта, а в свою чергу клієнт зобов`язаний оплатити замовлення у порядку а строки, обумовлені сторонами. При цьому ОСОБА_2 наголосив, щоб за укладеним договором позивач здійснював захист прав та спільних інтересів як його, так і дружини ОСОБА_3 .

Адвокат та виконавець за договором - позивач у справі ОСОБА_1 виконав прийняті на себе договірні зобов`язання та надав клієнту (відповідачам) правничу допомогу щодо представлення та захисту прав та інтересів підозрюваного ОСОБА_2 , якому у кримінальному провадженні № 0003242, внесеного до ЄРДР 11 травня 2024 року, 20 січня 2025 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 425 КК України, та якому у кримінальному провадженні № 0000080, внесеного до ЄРДР 22 січня 2025 року, 20 січня 2025 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ст. 429 КК України.

Натомість, відповідачі не виконали прийняті на себе договірні зобов`язання, в тому числі не здійснили оплату наданої позивачем правничої допомоги, загальний розмір їх заборгованості становить 6 418 156,88 грн., що і складає предмет даного позову.

До позовної заяви додано копії бланків розписок про отримання пакету документів щодо виконання договору про надання правничої допомоги, копію договору № 01/20/2025 ВМ про надання правничої допомоги, укладеного 20 січня 2025 року адвокатом ОСОБА_1 з клієнтом ОСОБА_2 , копію скарги про дисциплінарний проступок, поданої ОСОБА_3 , копію повідомлення ОСОБА_2 про відмову від захисника, копію повідомлення на ім`я ОСОБА_3 про необхідність оплати замовленої та наданої правничої допомоги, копію рахунку-вимоги на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про оплату заборгованості за надання правової допомоги, копію звіту про надану правничу допомогу клієнту та розрахунок вартості наданої правничої допомоги та витрат адвоката, пов`язаних з підготовкою та виконанням договору, копії скріншотів з соціальної мережі Facebook зі сторінки ОСОБА_1 , копії актів приймання-передачі виконаних робіт щодо надання правової допомоги, копію розписки ОСОБА_2 про отримання від ОСОБА_1 паспорту громадянина України на виїзд за кордон, копію листування ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , копію листування з адвокатом Бодовською Людмилою, копії доказів відправлення листів засобами поштового зв`язку на адресу ОСОБА_3 , копії адвокатських запитів до ДУ «Київський слідчий ізолятор» та відповіді на них, копію журналу вхідної кореспонденції ДУ «Київський слідчий ізолятор», а також копію журналу обліку кореспонденції осіб, які утримуються в ДУ «Київський слідчий ізолятор», копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копію витягу з Єдиного реєстру адвокатів України, копію посвідчення адвоката України.

Звертаючись із заявою про забезпечення позову, ОСОБА_1 посилався на те, що предметом даного позову є стягнення значної суми грошової заборгованості в розмірі 6 418 156,88 грн., що виникла за фактично надану та прийняту, але не сплачену правову допомогу. Матеріали позовної заяви свідчать про те, що відповідачі умисно ухиляються від виконання своїх договірних зобов`язань, що викликають з договору про надання правничої допомоги № 01/20-2025 ВМ від 20 січня 2025 року, і не тільки щодо несплати визнаної суми заборгованості. Зокрема, відповідачі вдаються до вчинення умисних дій, що проявляються у систематичній відмові від отриманої поштової кореспонденції, яка містить вимоги про оплату, та ігноруванні будь-яких звернень щодо погашення боргу, і ці дії вказують на недобросовісну поведінку та очевидний намір уникнути цивільно-правової відповідальності.

Вказував, що відповідачі зареєстровані та фактично проживають за адресою АДРЕСА_4 . Об`єктом забезпечення позову є трикімнатна квартира пл. 99 кв.м., що перебуває у спільній частковій власності відповідачів, також на частку цієї квартири наявне обтяження у вигляді заборони відчуження на підставі спадкового договору, зареєстрованої 24 січня 2023 року.

Крім того, об`єктом позову є наявні у відповідачів грошові активи у безготівковій формі на їх банківських рахунках в межах суми забезпечення позову.

Вказував, що на підставі аналізу цін на вторинному ринку житлової нерухомості у Дарницькому районі м. Києва (включно з мікрорайоном Позняки), проведеного за відкритими джерелами, середня вартість 1 кв.м. житлової площі у подібних квартирах станом на вересень 2025 року орієнтовно становить 1450 доларів США за 1 кв.м. Виходячи з цього, повна орієнтовна вартість квартири становить 143 550 доларів США. Цей висновок не є офіційним звітом незалежного оцінювача і надається виключно для інформаційного та попереднього аналітичного використання в рамках підготовки до судового процесу.

Пояснював, що є обґрунтовані побоювання, що відповідачі, усвідомлюючи наявність значної заборгованості та перспективи судового стягнення, можуть вчинити дії, спрямовані на відчуження належного їм нерухомого майна, зокрема зазначеної квартири, до ухвалення остаточного судового рішення. Такі дії можуть призвести до неможливості або значного ускладнення примусового виконання рішення суду у майбутньому. Крім того, з метою забезпечення реального виконання судового рішення, є нагальна потреба у накладенні арешту на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках відповідачів, як найбільш ліквідний актив, який відповідачі можуть швидко відчужити, перевести або приховати з метою уникнення виконання судового рішення.

Вказував, що враховуючи значну суму позовних вимог, яка еквівалентна близько 160453,92 доларів США, та цілеспрямовану недобросовісну поведінку відповідачів щодо ухилення від сплати боргу, є висока ймовірність того, що відповідачі можуть перемістити свої грошові кошти, що унеможливить їх стягнення в майбутньому. Накладення арешту на банківські рахунки є ефективним заходом, який дозволить запобігти таким діям та забезпечить можливість виконання рішення суду за рахунок грошових коштів відповідачів.

Щодо співмірності заходів забезпечення позову, повідомляв, що ціна позову в розмірі 6 418 156,88 грн. є досить значною, і заходи забезпечення позову є співмірними із заявленими вимогами. Вартість квартири 143 550 доларів США є близькою до суми позовних вимог, що підтверджує обґрунтованість цього заходу. Накладення арешту на банківські рахунки також є пропорційним, оскільки спрямоване на збереження активів у розмірі, достатньому для покриття заборгованості. Ці заходи не є надмірними і не призведуть до непропорційного обмеження прав відповідачів, але водночас є єдиними дієвими способами гарантувати реальне виконання майбутнього судового рішення та ефективний захист законних інтересів позивача.

Посилався на правові позиції Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2025 року в справі № 915/1386/24, Великої Палати Верховного Суду від 24 жовтня 2022 року у справі № 916/950/22 про те, що інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Повідомляв про наявність додаткової підстави для застосування заходів забезпечення позову, а саме те, що відповідач ОСОБА_2 у межах досудового розслідування кримінального провадження має процесуальний статус підозрюваного і до нього судом застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з альтернативою у вигляді грошової застави в розмірі 5 млн. грн., яка була за нього внесена третьою особою ПП «Транс-Рава ЛТД». Позивачу стало відомо, що заставодавець звернувся до суду з заявою про повернення йому раніше сплачених грошових коштів в якості застави за підозрюваного, оскільки в подальшому не бажає нести відповідальність за вказану особу. Задля забезпечення можливості залишатися на волі, позивач переконаний у тому, що все своє майно родина ОСОБА_6 буде продавати, а отриманий дохід відкладати для внесення застави. При цьому позивач має відомості щодо вчинення ОСОБА_3 дій щодо приховування частини майна, зареєстрованого на ОСОБА_2 , зокрема транспортних засобів, що підтверджує реальність ризику невиконання ним зобов`язань.

В матеріалах справи наявні докази, якими позивач доводить підстави для забезпечення позову: Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10 липня 2025 року, згідно якого відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками в рівних частках квартири за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 99 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 серпня 2021 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скрипником С.М. Під час розгляду апеляційної скарги представник відповідача ОСОБА_2 на спростовувала тієї обставини, що відповідачі є співвласниками зазначеної квартири.

Також до заяви про забезпечення позову надано копію клопотання про повернення застави, поданого 08 вересня 2025 року Приватним підприємством Фірма «Транс-Рава ЛТД» до Печерського районного суду м. Києва, в якому підприємство просило повернути йому суму сплаченої за ОСОБА_2 5 000 000 грн. застави з спеціального фонду Державного бюджету України, посилаючись, серед іншого, на те, що заставодавець відмовляється в подальшому виступати гарантом належної процесуальної поведінки підозрюваного та наполягає на необхідності забезпечення конституційного права розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

При розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

З аналізу статей 150 - 153 ЦПК України можна дійти висновку, що забезпечення позову є сукупністю процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

З наведених вищевказаних положень закону вбачається, що застосування у справі заходів забезпечення позову є виправданим, якщо з обставин справи встановлено об`єктивну можливість вчинення відповідачем дій, які можуть утруднити чи унеможливити виконання рішення суду в разі задоволенні позову.

При цьому варто враховувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

Судом першої інстанції зазначено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Проте, як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 10 липня 2025 року, відповідачі залишилися власниками квартири.

Суд першої інстанції констатував, що позивачем не зазначено, яка реальна ринкова вартість квартири відповідачів та хто мешкає в ній, тобто, зі змісту заяви про забезпечення позову про стягнення грошових коштів не вбачається, в чому саме полягає необхідність у забезпеченні позову, шляхом накладення арешту на квартиру відповідачів, належним чином не обґрунтовано необхідність застосування вказаного виду забезпечення позову, у вигляді арешту, не зазначено реальну ринкову вартість майна та чи співмірна ця вартість ціні позову.

Судом першої інстанції звернуто увагу, що виходячи зі змісту позовних вимог, вказана квартира не є предметом позову, предметом якого є стягнення грошових коштів за договором про надання правової допомоги. Твердження позивача про те, що продаж квартири може ускладнити виконання рішення суду у разі задоволення позову нічим не підтверджені і спростовуються висновком про те, продаж квартири відповідачами навпаки може сприяти поверненню грошових коштів позивачу і мирному врегулюванню спору. Підстав для накладення арешту на вищезазначене майно, з огляду на предмет та підстави позову з урахуванням обґрунтування заяви про забезпечення позову, судом не встановлено.

Також суд першої інстанції вказав, що у заяві про забезпечення позову заявником не зазначено доказів, що відповідачі з метою ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду мають намір зняти кошти з банківських рахунків, на які заявник просить накласти арешт, також заявником не зазначено, про які саме банківські рахунки відповідачів йде мова, у заяві про забезпечення позову не надано доказів на підтвердження, що на ім`я відповідачів відкриті будь-які рахунки в банківських установах, оскільки для застосування такого способу забезпечення позову як накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках, необхідним є зазначення конкретного номеру рахунку та конкретної банківської установи, а також наявність підтвердження належності цього рахунку відповідачу. Поряд із цим, у матеріалах позовної заяви та заяви про забезпечення позову відсутні докази на підтвердження належності банківських рахунках у відповідачів та не зазначені банківські установи, в яких перебувають ці рахунки.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з принципів здійснення цивільного судочинства, співмірності заходів забезпечення позову із позовними вимогами, з якими заявник звернувся до суду, та дійшов висновку, що заява не достатньо обґрунтована, підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду, не вбачаються, висновок про обґрунтованість припущення про наміри відчуження об`єкту нерухомого майна є передчасним.

Разом із тим, дані висновки суду першої інстанції є помилковими та не узгоджуються із предметом позову і доказами, наявними в матеріалах справи.

Так, із наданих заявником доказів вбачається, що ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг, а із доказів, доданих до позову, зокрема копії договору про надання правничої допомоги, укладеного сторонами, копії вимог позивача, адресованих відповідачам, про сплату гонорару, вказує на наявність майнового спору між сторонами, отже, у випадку задоволення позову із відповідачів на користь позивача можуть бути стягнуті грошові кошти в розмірі 6 418 156,88 грн. на підставі зазначеного договору, примусове звернення стягнення на які здійснюватиметься у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 2, 5 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Відповідно до ст. 177, 178 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

На підтвердження належності відповідачам нерухомого майна, а саме квартири, позивач ОСОБА_1 надав Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10 липня 2025 року, з якої вбачається, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками в рівних частках квартири за адресою АДРЕСА_1 загальною площею 99 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 серпня 2021 року, зареєстрованого приватним нотаріусом КМНО Скрипником С.М.

Оскільки належне відповідачам нерухоме майно як об`єкт цивільних прав не вилучене та не обмежене в обороті, ризик його відчуження за умови невжиття заходів забезпечення позову є постійним.

Отже, доводи заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду, є обґрунтованим.

Враховуючи майновий характер позовних вимог, відповідачі мають об`єктивну можливість розпорядитися належним їм нерухомим майном на власний розсуд, зокрема, відчужити його в будь-який спосіб, що може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду про стягнення грошових коштів в разі задоволення позову.

Апеляційний суд також враховує та погоджується з обґрунтованими доводами апеляційної скарги, що предметом позову є стягнення грошових коштів за невиконання договору в загальному розмірі 6 418 156,88 грн., яка є значною і відповідно виконання потенційного позитивного рішення на користь позивача у майбутньому може вимагати звернення стягнення на майно відповідачів, в тому числі на квартиру, належну їм на праві власності.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки аргументам позивача у заяві про забезпечення позову про те, що на переконання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , який має статус підозрюваного в кримінальному провадженні, все своє майно буде продавати, а отриманий дохід відкладати для внесення застави, на підтвердження чого надано копію клопотання про повернення застави, поданого 08 вересня 2025 року Приватним підприємством Фірма «Транс-Рава ЛТД» до Печерського районного суду м. Києва, в якому підприємство просило повернути йому суму сплаченої за ОСОБА_2 5 000 000 грн. застави з спеціального фонду Державного бюджету України, посилаючись, серед іншого, на те, що заставодавець відмовляється в подальшому виступати гарантом належної процесуальної поведінки підозрюваного та наполягає на необхідності забезпечення конституційного права розпоряджатися своєю власністю.

Таким чином, суд першої інстанції, посилаючись на припущення, не звернув уваги на наведені позивачем обґрунтовані ризики, зокрема наявність кримінального провадження щодо ОСОБА_2 , факт внесення застави третьою особою, яка на даний час вимагає її повернення, та можливість відчуження майна для внесення нової застави.

Крім того, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, що позивачем не зазначено реальну ринкову вартість квартири відповідачів та чи співмірна ця вартість з ціною позову, враховуючи, що ОСОБА_1 у заяві про забезпечення позову було прямо вказано на те, що на підставі аналізу цін на вторинному ринку житлової нерухомості у Дарницькому районі м. Києва (включно з мікрорайоном Позняки), проведеного за відкритими джерелами, середня вартість 1 кв.м. житлової площі у подібних квартирах станом на вересень 2025 року орієнтовно становить 1450 кв.м., виходячи з цього, орієнтовна ринкова вартість квартири площею 99 кв.м. становить 143550 доларів США, зазначена оцінка ґрунтується на даних відкритого ринку вторинного житла у відповідному районі та відповідає ринковій ситуації, і що цей висновок не є офіційним звітом незалежного оцінювача та надається виключно для інформаційного та попереднього аналітичного використання в рамках підготовки до судового процесу.

Відповідачем ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу не спростовується зазначена вартість квартири і не зазначено про її завищення позивачем у наданій оцінці.

Апеляційний суд враховує слушні доводи позивача в апеляційній скарзі, що мотивація суду першої інстанції, яким враховано відсутність інформації про осіб, які проживають у квартирі відповідачів, не є доречною, з огляду на те, що такі обставини не підлягають встановленню при вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову, і умовою накладення арешту на майно є належність його відповідачам, а не фактичне використання такого майна відповідачами чи третіми особами.

Апеляційний суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 12 лютого 2020 року в справі № 381/4019/18, в якій Велика Палата Верховного Суду погодилась з тим, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є співмірним та належним видом забезпечення позову, та зазначила, що можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є додатковою гарантією для позивача того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог, крім того, у разі задоволення позову боржник матиме безумовну можливість розрахуватися з позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів в необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.

З урахуванням наведеного, є передчасними та помилковими висновки суду першої інстанції про недоведеність безпосереднього зв`язку заходів забезпечення позову з предметом позову про стягнення коштів, та відповідності вжитих заходів заявленим вимогам, у яких квартира не є предметом позову.

У постановах Верховного Суду від 02 серпня 2019 року в справі № 915/538/19 та від 06 листопада 2018 року в справі № 923/560/17 викладена правова позиція, що накладення арешту на грошові кошти відповідачів слід обмежувати розміром ціни позову та можливих судових витрат; суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру загальної суми позовних вимог та можливих судових витрат.

Сам лише факт відсутності вказаних позивачем відкритих банківських рахунків, майна боржника не є безумовною підставою для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладання арешту на грошові кошти в межах суми позову, що належить відповідачу, оскільки як передбачено частиною першою статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2023 року в справі № б/н (провадження № 61-11439ав23).

З урахуванням наведеного, апеляційний суд не може погодитися з помилковими висновками суду першої інстанції, що у заяві про забезпечення позову заявником не зазначено, про які саме банківські рахунки відповідачів йде мова, та не надано доказів на підтвердження відкриття на ім`я відповідачів будь-яких рахунків у банківських установах.

Крім того, висновки суду першої інстанції, що у заяві про забезпечення позову заявником не надано доказів, що відповідачі з метою ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду мають намір зняти кошти з банківських рахунків, на які заявник просить накласти арешт, є хибним та прямо суперечить правовим висновкам Верховного Суду, зокрема в постанові від 18 лютого 2020 року у справі № 922/3949/19, з огляду на те, що необхідною умовою для забезпечення позову є доведення об`єктивного ризику, підтвердженого розумною вірогідністю, а не доведення суб`єктивного наміру відповідача, що є неможливим, і що сама по собі можливість одноособово розпорядитися коштами є достатнім фактором ризику.

За таких обставин не можна вважати, що судом першої інстанції в повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду про відсутність достатніх відомостей про те, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи унеможливити виконання рішення суду чи призведе до порушення прав позивача, не ґрунтуються на доказах, наявних в матеріалах справи, та зроблені без належного з`ясування судом підстав та предмету позову.

Таким чином, ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року не можна вважати законною та обґрунтованою, вона не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи по суті заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, апеляційний суд враховує, що предметом позову по даній справі є стягнення із відповідачів на користь позивача грошових коштів, і у разі задоволення позову із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 може бути стягнуто 6 418 156,88 грн.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що невжиття заходів забезпечення позову, призначення яких полягає у тимчасовому обмеженні права відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розпоряджатися належним їм майном, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, ефективний захист та поновлення порушених прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, в разі задоволення заявлених позовних вимог, оскільки ризик відчуження майна відповідачів, за рахунок якого може бути виконане судове рішення, є постійним.

Посилання відповідача ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу на бездоганність своєї службової та ділової репутації, наявність бойового досвіду, відзначення державними нагородами України, що, на думку відповідача, виключає можливість тлумачення його поведінки як недобросовісної або спрямованої на уникнення відповідальності, відхиляється апеляційним судом, оскільки інститут забезпечення позову заснований на об`єктивній оцінці ризиків, а не на суб`єктивній оцінці моральних якостей відповідача, які ніким не спростовуються.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

Крім того, Конституційний Суд України у пункті 9 мотивувальної частини рішення від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

ЄСПЛ у рішенні від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір, в тому числі, про стягнення грошових коштів, ціна позову становить 6 418 156,88 грн., позивач обґрунтовано навів припущення про те, що відчуження відповідачами належного їм майна ускладнить або взагалі виключить можливість в майбутньому виконати рішення суду шляхом забезпечення виконання боргових зобов`язань за рахунок майна відповідача, в разі ухвалення судом рішення на користь позивача, а також навів обґрунтовані припущення вірогідного відчуження майна, захід забезпечення позову у вигляді накладення арешту на належне відповідачам нерухоме майно - квартиру за адресою АДРЕСА_1 - відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову і спроможний забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Невжиття таких заходів забезпечення позову може призвести до неможливості виконання судового рішення, будь-які права інших осіб, що не є учасниками судового процесу, не порушуються у зв`язку із вжиттям такого заходу забезпечення.

Оцінюючи можливість настання негативних наслідків, що можуть настати в результаті забезпечення позову в вигляді накладення арешту на квартиру, що належить відповідачам, апеляційний суд враховує, що за результатами розгляду справи по суті в разі недоведеності позивачем заявлених вимог заходи забезпечення будуть скасовані.

При цьому, накладення арешту обмежує лише розпорядження належним відповідачам майном, і жодним чином не обмежує право відповідачів володіти та користуватися квартирою.

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи, а відповідно до ч. 1 ст. 156 ЦПК України за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим.

За таких обставин відповідачі не позбавлені можливості звернутися із вмотивованим клопотанням про заміну або скасування заходів забезпечення позову з підстав, передбачених законом.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у справі № 908/2382/21, Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22 (провадження № 61-18041св23), від 24 липня 2024 року у справі № 567/459/23 (провадження № 61-10214св23)).

Арешт віднесений до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості (пункт 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (постанова Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 567/459/23 (провадження № 61-10214св23)).

Таким чином, враховуючи предмет спору у цій справі, апеляційний суд приходить до висновку, що накладення арешту як спосіб забезпечення позову буде співмірним і достатнім для ефективного захисту прав позивача, та не вбачає підстав для застосування додаткових засобів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження майном, у вигляді заборони розпорядження та відчуження.

Крім того, апеляційний суд не вбачає підстав для застосування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти, що знаходяться на всіх банківських рахунках відповідачів у межах суми позовних вимог, яка є значною та становить 6 418 156,88 грн., оскільки, як вірно зазначено відповідачем ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу, заявлений позивачем спосіб забезпечення у вигляді одночасного арешту усіх грошових коштів та нерухомого майна фактично означав би повне блокування звичайного життя відповідачів та позбавлення їх можливості здійснювати навіть мінімальні побутові витрати, і таке втручання є надмірним і непропорційним.

Апеляційний суд також враховує, що вжиття заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти у межах суми позовних вимог, одночасно із накладенням арешту на квартиру, ринкова вартість якої, за доводами позивача, майже дорівнює ціні позову, фактично дублює та подвоює обсяг забезпечення, що не може вважатися співмірним заявленим вимогам.

Також апеляційний суд унеможливлений накласти арешт на грошові кошти у межах різниці між сумою позовних вимог та ринковою вартістю квартири, на яку вже накладено арешт в межах даної постанови, з огляду на те, та така вартість визначена позивачем лише приблизно.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України - скасуванню, оскільки викладені у ній висновки не відповідають обставинам справи та оскільки ухвала постановлена із порушенням норм процесуального права, із прийняттям нової постанови про часткове задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка належить відповідачам.

В іншій частині заява про забезпечення позову задоволенню не підлягає із зазначених вище підстав.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року щодо відмови у забезпеченні позову скасувати та прийняти нову постанову.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка належить відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

В іншій частині заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову залишити без задоволення.

Стягувач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 .

Боржник: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Боржник: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_1 .

Строк пред`явлення постанови до виконання - до 24 грудня 2028 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 грудня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.