ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9434/25 Справа № 209/9827/24 Суддя у 1-й інстанції - Юрченко Я. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 31 липня 2025 року у складі судді Юрченко Я.О.

у справі за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2024 року АТ «Таскомбанк» звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 13 жовтня 2015 року з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 підписав заяву-договір № 206/2005360-СК на відкриття поточного рахунку з використанням електронних платіжних засобів та оформлення платіжної картки кредитна картка «Класична», разом з заявою про відкриття поточного рахунку та умовами надання та обслуговування кредитної лінії, які розміщені на офіційному сайті банку.

Через неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, станом на 14 листопада 2024 року, виникла заборгованість у розмірі 78248,65 грн., яка складається з: 42850,96 грн. - заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 35397,69 грн. - заборгованість по процентам (в т.ч. прострочена), яку позивач просив стягнути на свою користь та вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 31 липня 2025 року позов АТ "Таскомбанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ "Таскомбанк" заборгованість за заявою-договором №206/2005360-СК від 13 жовтня 2015 року у розмірі 42850,96 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту, оскільки фактично отримані та використані останнім кошти в добровільному порядку не повернуті. Відмовляючи в іншій частині позову, суд першої інстанції виходив із відсутності належних та допустимих доказів узгодження сторонами у письмовому вигляді розміру та порядку сплати процентів за користування кредитними коштами.

Не погодившись з рішенням суду в частині задоволених вимог, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення в оскарженій частині та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей пакет послуг та публічні пропозиції АТ «Таскомбанка» розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву-договір № 206/2005360-СК від 13 жовтня 2015 року, а також те, що вказані документи на момент отримання кредитних коштів взагалі містили умови, користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Надані позивачем публічні пропозиції з АТ «Таскомбанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в заяві-договорі позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому пропозицій та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Наявність виписки щодо руху коштів, не підтверджує факту видачі коштів у борг, таким доказом може бути меморіальний ордер або виписка про зарахування коштів на картку відповідача. Натомість не дивлячись на відсутність погодження між позивачем та відповідачем суми боргу та процентів за користування кредитними коштами, відповідачем було сплачено в рахунок погашення боргу 103925,93 грн. (погашення процентів) та 77305,39 грн. (погашення основного боргу). Тож, якщо навіть взяти до уваги ту обставину, що на момент розгляду справи сума заборгованості по тілу кредиту складає 42850,96 грн. то дана заборгованість в цілому перекривається коштами, які були сплачені відповідачем в рахунок погашення процентів, а саме йдеться про суму в розмірі 103925,93 грн.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції оскаржується в частині задоволених вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення лише в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно із ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Судом встановлено, що 13 жовтня 2015 року з метою отримання банківських послуг ОСОБА_1 підписав заяву-договір № 206/2005360-СК на відкриття поточного рахунку з використанням електронних платіжних засобів та оформлення платіжної картки кредитна картка «Класична», разом з заявою про відкриття поточного рахунку та умовами надання та обслуговування кредитної лінії, які розміщені на офіційному сайті банку.

За змістом кредитного договору від 13 жовтня 2015 року, кредитування здійснюється на наступних умовах: максимальний розмір ліміту 100000 грн.; процентна ставка за встановленим кредитним лімітом: 45,00%; плата за обслуговування кредитного залишку (комісія) 1% від суми основної заборгованості, яка існує за договором станом на день нарахування; строк кредитування 365 днів з автоматичною пролонгацією з моменту встановлення кредитного ліміту; штраф за прострочення обов`язкового мінімального платежу100 грн. за кожен факт прострочення платежу.

Через неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, станом на 14 листопада 2024 року, виникла заборгованість у розмірі 78248,65 грн., яка складається з: 42850,96 грн. - заборгованість по тілу кредиту (в т.ч. прострочена); 35397,69 грн. - заборгованість по процентам (в т.ч. прострочена).

Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язання вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

В силу положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України, в редакції дійсній станом на час укладення спірного договору, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до наданого розрахунку заборгованості, станом на 14 листопада 2024 року відповідач має заборгованість по тілу кредиту у розмірі 42850,96 грн.

Виписка по особовим рахункам кредитного договору № 206/2005360-СК за період з 13 жовтня 2015 року по 14 листопада 2024 року свідчить про те, що ОСОБА_1 користувався кредитними коштами та частково сплачував заборгованість за цим договором.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є саме первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», якою передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, визначено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність підстав для стягнення в примусовому порядку з боржника суми непогашеного тіла кредиту, оскільки фактично отримані та використані останнім кошти в добровільному порядку не повернуті.

Доводи апеляційної скарги про те, що наявність виписки щодо руху коштів, не підтверджує факту видачі коштів у борг, таким доказом може бути меморіальний ордер або виписка про зарахування коштів на картку відповідача, є безпідставними, оскільки виписка по особовим рахункам є належним доказом перерахування банком коштів на рахунок позичальника, що відповідно, свідчить про виконання банком взятих на себе обов`язків по наданню кредитних коштів.

Колегія суддів звертає увагу, що у постанові Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16 зазначено, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей пакет послуг та публічні пропозиції АТ «Таскомбанка» розумів відповідач, ознайомився та погодився з ними, підписуючи заяву-договір № 206/2005360-СК від 13 жовтня 2015 року, є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 ст. 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Кам`янського від 31 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 грудня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Суддя: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна