ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9826/25 Справа № 183/6857/24 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Свистунової О.В.,

суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат, трьох відсотків річних та моральної шкоди.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між ним та ОСОБА_2 у період з листопада 2019 року по січень 2022 року було укладено декілька договорів позики у формі розписок, проте відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, позику не повернув, що стало підставою для звернення до суду з позовом про стягнення суми боргу за договорами позики, інфляційних втрат та трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання своїх зобов`язань. Так, рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року, ухваленим у цивільній справі № 183/1877/22, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 травня 2024 року, з відповідача на його користь було стягнуто:

- заборгованість за договором позики від 01 листопада 2019 року в сумі 300 036,73 грн., яка складається із: 254 474,00 грн. сума основного боргу; 36 256,74 грн. інфляційні втрати; 9 305,99 грн. три відсотки річних;

- заборгованість за договором позики від 18 серпня 2020 року в сумі 365 903,21 грн., яка складається із: 300 000,00 грн. сума основного боргу; 52 424,16 грн. інфляційні втрати; 13 479,05 грн. три відсотки річних;

- заборгованість за договором позики від 18 січня 2022 року в сумі 413 230,14 грн., яка складається із: 406 000,00 грн. сума основного боргу; 6 496,00 грн. інфляційні втрати; 734,14 грн. три відсотки річних. Всього стягнуто 1 006 036,73 грн.

Позивач зазначав, що на час звернення до суду із цим позовом відповідач борг не повернув, продовжує порушувати свої зобов`язання за вищезазначеними договорами позики, у зв`язку з чим, враховуючи, що такі договори продовжують діяти до повного їх виконання, приймаючи до уваги, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2024 року у справі № 183/1877/22 було вирішено питання щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних до 23 лютого 2022 року, посилаючись при цьому на положення статті 625 ЦК України, позивач вважав за можливе стягнути з відповідача на його користь три відсотки річних та інфляційні втрати за період з 24 лютого 2022 року до 14 березня 2024 року.

Водночас, тривале, неправомірне невиконання укладених договорів, як і не виконання рішення суду з боку відповідача завдало йому душевних страждань, які полягали в зростанні тривоги, психологічному дискомфорті, тимчасовій відірваності від соціального життя, зниженому та нестійкому настрої, порушенні сну, емоційній напрузі, нервозності, дратівливості, реакції замикання, почутті образи, обурення, приниженої гідності через неможливість тривалий час отримати свої кошти, а тому, посилаючись на положення статей 23, 1167 ЦК України, позивач вважав, що відповідач повинен відшкодувати спричинену йому моральну шкоду.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь:

- інфляційні втрати в розмірі 76 775,73 грн. та три відсотки річних в розмірі 15 682,52 грн. за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором позики від 01 листопада 2019 року, які утворились за період з 24 лютого 2022 року до 14 березня 2024 року;

- інфляційні втрати в розмірі 90 511,09 грн. та три відсотки річних в розмірі 18 488,17 грн. за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором позики від 18 серпня 2020 року, які утворились за період з 24 лютого 2022 року до 14 березня 2024 року;

- інфляційні втрати в розмірі 122 491,67 грн. та три відсотки річних в розмірі 25 020,65 грн. за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором позики від 01 лютого 2022 року, які утворились за період з 24 лютого 2022 року до 14 березня 2024 року;

- моральну шкоду в розмірі 300 000,00 грн.

Рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій 28 серпня 2025 року апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить суд змінити рішення суду в частині стягнення моральної шкоди, збільшивши розмір стягнутої моральної шкоди до 300 000,00 грн.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції в повній мірі не врахував характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках.

Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що рішення суду першої інстанції оскаржено лише в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн., в іншій частині рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2025 року перегляду в апеляційному порядку не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 листопада 2019 року між ОСОБА_1 як позикодавцем, з однієї сторони, та ОСОБА_2 як позичальником, з другої сторони, укладено договір позики грошових коштів, про що складено розписку. У розписці зазначено, що ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 254 474,00 грн. та позичальник зобов`язується повернути кошти за вимогою.

Також, 18 серпня 2020 року між ОСОБА_1 як позикодавцем, з однієї сторони, та ОСОБА_2 як позичальником, з другої сторони, укладено договір позики грошових коштів, про що складено розписку. У розписці зазначено, що ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 300 000,00 грн. та позичальник зобов`язується повернути кошти 25 серпня 2020 року.

Крім того, 18 січня 2022 року між ОСОБА_1 як позикодавцем, з однієї сторони, та ОСОБА_2 як позичальником, з другої сторони, укладено договір позики грошових коштів, про що складено розписку. У розписці зазначено, що ОСОБА_2 отримав у борг від ОСОБА_1 406 000,00 грн. та позичальник зобов`язується повернути кошти до 01 лютого 2022 року. На розписці міститься підписи свідків із вказівкою, що розписка написана власноручно ОСОБА_2 .

Відомості про виконання позичальником ОСОБА_2 зобов`язань щодо повернення суми позики у строки, передбачені договорами, станом на момент розгляду Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області матеріали цивільної справи № 183/1877/22 не містять.

Зазначені обставини встановлені рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2022 року, ухваленим у цивільній справі № 183/1877/22, а тому окремому доказуванню не підлягають на підставі ч.4 ст. 82 ЦПК України.

Так, відповідно до зазначеного вище рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2022 року, залишеного без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 травня 2024 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 01 листопада 2019 року в сумі 300 036,73 грн., яка складається із: 254 474,00 грн. сума основного боргу; 36 256,74 грн. інфляційні втрати; 9 305,99 грн. три відсотки річних; заборгованість за договором позики від 18 серпня 2020 року в сумі 365 903,21 грн., яка складається із: 300 000 грн. сума основного боргу; 52 424,16 грн. інфляційні втрати; 13 479,05 грн. три відсотки річних; заборгованість за договором позики від 18 січня 2022 року в сумі 413 230,14 грн., яка складається із: 406 000,00 грн. сума основного боргу; 6 496,00 грн. інфляційні втрати; 734,14 грн. три відсотки річних; а всього 1 006 036,73 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. Рішення суду набрало законної сили 29 травня 2024 року.

Ухвалюючи таке рішення, судом першої інстанції, крім стягнення основної суми боргу, обраховано стягнення коштів з позичальника на користь позикодавця в порядку статті 625 ЦК України, а саме трьох відсотків річних та інфляційних втрат за наступні періоди: за договором позики від 01 листопада 2019 року з 06 грудня 2020 року до 23 лютого 2022 року; за договором позики від 18 серпня 2020 року з 25 серпня 2020 року до 23 лютого 2022 року; за договором позики від 18 січня 2022 року з 01 лютого 2022 року до 23 лютого 2022 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до висновку про доведеність спричинення позивачу моральної шкоди, провини відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача та настанням у позивача негативних наслідків. Враховуючи обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили, суд стягнув компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди в розмірі 5 000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 5, 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц зазначено, що суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, прийнявши до уваги тривале невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань за договорами позики, як і невиконання рішення суду про стягнення заборгованості, врахувавши характер немайнових втрат позивача, глибину його душевних страждань, погіршення його здібностей та позбавлення його певних можливостей їх реалізації, а також керуючись засадами розумності і справедливості, суд першої інстанції обґрунтовано визначив розмір компенсації моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача, на рівні 5 000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції в повній мірі не врахував характер та обсяг страждань, яких він зазнав, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення врахував глибину та період моральних страждань позивача, істотність вимушених негативних змін в його житті, ступінь вини відповідача в спричиненні шкоди, та характер немайнових витрат, вірно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача в розмірі 5 000,00 грн.

У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про те, що визначений судом розмір відшкодування моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів не бере до уваги з вищенаведених підстав.

Колегія суддів не встановила підстав для збільшення визначеного судом першої інстанції розміру компенсації моральної шкоди.

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування районним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до вимог статті 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності, що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в його оскаржуваній частині без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 23 грудня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 24 грудня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида