П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2025 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

22 липня 2024 року позивач звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з вказаним позовом до відповідача.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до умов укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору, відповідач зобов`язалася здійснювати своєчасне погашення кредиту та сплачувати усі інші передбачені договором платежі, однак свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, у зв`язку з чим за нею утворилась заборгованість, яку позивач і просить стягнути з урахуванням нарахованих відсотків.

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 134 784,70 грн, яка складається з основної суми заборгованості у розмірі 123 900 грн, та заборгованості по відсоткам нарахованими на прострочений кредит у розмірі 10 884,70 грн.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2025 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 17 червня 2025 року відповідач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

Основними доводами апеляційної скарги є твердження про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність його висновків фактичним обставинам справи, зокрема про відсутність волевиявлення відповідача на укладення кредитних договорів 28.06.2023 року, оскільки спірні кредити були оформлені внаслідок шахрайських дій третіх осіб із використанням незаконного доступу до електронних акаунтів та системи «Приват24», що, на думку апелянта, підтверджується повідомленнями служб безпеки, заявами відповідача до банку і поліції, матеріалами кримінального провадження та відповідями банків щодо фактичних отримувачів коштів; про безпідставне ігнорування судом доказів своєчасного повідомлення відповідачем банку про несанкціонований доступ і блокування карток; про помилковий висновок щодо укладення електронного кредитного договору та підписання його одноразовим ідентифікатором; про неправомірне застосування положень Закону України «Про електронну комерцію» без урахування відсутності підпису та вільного волевиявлення відповідача; а також про подання позову до неналежного відповідача, оскільки коштами заволоділи інші особи, встановлені, на думку апелянта, матеріалами справи.

У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

23 вересня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення - без змін.

У судове засідання, призначене на 20 листопада 2025 року сторони не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялися, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та належно встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, 18 грудня 2020 року здійснено ідентифікацію клієнта ОСОБА_1 та підписано Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг. Підпис відповідача здійснено власноруч на планшеті, що відповідає вимогам Постанови НБУ від 13.12.2019 № 151 «Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України».

Відповідачем погоджено використання OTP пароля в якості підпису та інших видів простого електронного підпису, а саме при здійсненні будь-якої операцій та правочинів між Сторонами за допомогою ОТР паролю як простого електронного підпису. Сторони домовилися вважати, що він однозначно ідентифікує особу Клієнта та є логічно пов`язаний із електронними даними про будь-яку операцію або правочин виключно за умови, якщо підтвердження Клієнтом здійснення операції або укладення правочину здійснено шляхом введення у відповідне поле інтерфейсу програмного комплексу або сайту Банку цифрової послідовності, яка повністю ідентична надісланому Банком ОТП-паролю на фінансовий номер телефону Клієнта.

28.06.2023 року з використанням функціоналу належного банку програмного комплексу (додатку) Приват24 між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір б/н про надання строкового кредиту у розмірі 123 900 грн. шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника на строк 36 місяців із встановленням річної відсоткової ставки у розмірі 18 %. Додатково відповідачем за допомогою OTP пароля підписаний порядок повернення кредиту, а саме щомісяця рівними частинами згідно графіку платежів.

Так, кредитний договор, було укладено з використанням функціоналу належного банку програмного комплексу (додатку) Приват24, що відповідає вимогам Закону про електронну комерцію.

Банк виконав свої зобов`язання щодо надання кредиту у зазначеному у договорі розмірі, що підтверджується випискою за договором.

Наданий банком розрахунок свідчить про те, що від позичальника не надходило жодних оплат на виконання умов кредитного договору, у зв`язку з чим станом на 18.06.2024 утворилась заборгованість у загальному розмірі 134 784,70 грн, яка складається з основної суми заборгованості у розмірі 123 900 грн., та заборгованості по відсоткам нарахованими на прострочений кредит у розмірі 10 884,70 грн.

В судовому засіданні представник відповідача вказав, що не визнає факт наявності між ОСОБА_1 та банком кредитних зобов`язань стверджуючи, що кредитний договір відповідач не укладала і кошти за ним не отримувала.

На підтвердження вказаних обставин представник відповідача надав паперові копії електронних повідомлень, які надсилались банком на фінансовий телефон відповідача.

Дослідженням змісту зазначених повідомлень встановлено, що 28.06.2023 о 12:42:59 год. банк виявив вхід до акаунта відповідачки Приват24 з нового пристрою, у зв`язку з чим рекомендував завершити сеанс у «налаштуваннях» та увімкнути двоетапну перевірку (у разі, якщо клієнт не підтверджує вхід до застосунку).

О 15:30 год. та 15:31 год. за фактами виявлення нетипового входу до акаунта відповідачки банк рекомендував змінити пароль від Приват24.

О 16:15 год. банк надіслав відповідачці повідомлення про укладення договору «Кредит готівкою» на суму 123 900 грн, а о 16:45:54 год. - договору «Кредит готівкою» на суму 43 400 грн.

В подальшому, о 16:07 год., 16:47 год. та 16:48 год., банк повідомив відповідачку про визнання підозрілими операцій за картками 5*26, 5*86 і 5*14 та про їх блокування з метою безпеки.

29.06.2023 року відповідачка звернулась до банку із заявою, у якій повідомила, що їй належить лише одна картка для виплат, а 28.06.2023 року вона стала жертвою шахраїв, які отримали доступ до її телефону, заблокували його та оформили на її ім`я кредит з відкриттям ще двох додаткових карток «Універсальна».

Відповідачка просила здійснити блокування зазначених карток та скасувати плату за кредитними договорами до рішення суду.

В цей же день відповідачка звернулась до поліції із заявою про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої відкрите кримінальне провадження № 0002540 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 190 КК України.

Зі змісту цієї заяви вбачається, що у зазначену дату від імені відповідачки було укладено загалом три кредитні договори на загальну суму 216 988,55 грн. та здійснено операцію з переказу її власних коштів в сумі 10 000 грн.

За фактом надходження зазначеної заяви клієнта банком було проведено перевірку та встановлено, що списанню коштів з картки клієнта передувало дублікат сім-картки фінансового телефону клієнта та несвоєчасне повідомлення про це банк, оскільки відповідно до архівних записів розмов банку з клієнтом ОСОБА_1 звернення в ОКОМ зареєстровано 29 червня 2023 року о 15.22 год.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що між банком та відповідачем існували належним чином оформлені договірні відносини, оскільки відповідач була ідентифікована як клієнт банку та у 2020 році підписала заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг із погодженням використання OTP-пароля як простого електронного підпису, а 28.06.2023 року за допомогою функціоналу застосунку «Приват24» був укладений електронний кредитний договір, що відповідає вимогам ЦК України та Закону України «Про електронну комерцію», банк виконав свої зобов`язання з надання кредитних коштів, які були зараховані на рахунок відповідача, тоді як остання свої обов`язки щодо повернення кредиту та сплати відсотків не виконала, унаслідок чого утворилась заборгованість, при цьому ризик несанкціонованих операцій та наслідки втрати платіжного інструменту або ідентифікаційних даних, відповідно до умов договору, покладається на клієнта, а доводи відповідача про шахрайські дії третіх осіб не спростовують факту укладення кредитного договору та виникнення зобов`язання, що й стало підставою для стягнення заборгованості та судових витрат.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку. З матеріалів справи вбачається, що за допомогою засобів електронного зв`язку та функціоналу програмного комплексу банку між банком і користувачем банківських послуг від імені ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за яким кредитні кошти були надані та використані шляхом їх перерахування на інші рахунки за розпорядженням, сформованим у системі дистанційного банківського обслуговування. Сам факт укладення договору та руху коштів апелянтом не заперечується, натомість заперечення стосуються правових наслідків такого правочину.

Суть правової позиції апелянта зводиться до того, що укладений кредитний договір, на його переконання, є нікчемним у зв`язку з відсутністю волевиявлення відповідача, оскільки відповідні дії були вчинені третіми особами внаслідок шахрайства. Колегія суддів вважає, що такі доводи ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм цивільного законодавства та не можуть бути підставою для звільнення відповідача від виконання зобов`язань у межах даного спору.

Цивільне законодавство України виходить із презумпції чинності правочину, відповідно до якої будь-який правочин вважається правомірним і таким, що породжує цивільні права та обов`язки, доти, доки його недійсність не встановлена законом або він не визнаний недійсним судом у встановленому порядку. Закон розрізняє нікчемні та оспорювані правочини, причому віднесення правочину до категорії нікчемних можливе лише у випадках, прямо передбачених законом. Саме по собі посилання сторони на відсутність волі чи на вчинення правочину під впливом протиправних дій третіх осіб не свідчить автоматично про нікчемність такого правочину.

Згідно з положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 216 ЦК України визначає правові наслідки недійсності правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України).

Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи (частина п`ята статті 216 ЦК України).

Отже, якщо правочин є оспорюваним, то такий правочин визнається недійсним судом (якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом). Натомість нікчемним є правочин, недійсність якого встановлена законом, такий правочин не породжує будь-яких прав та обов`язків. Нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його вчинення, не потребує окремого судового рішення про визнання його недійсним. Суд констатує нікчемність правочину у межах розгляду конкретної справи та застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом статті 215 ЦК України на звернення з позовом про визнання недійсним оспорюваного правочину, а також застосування наслідків нікчемного правочину мають право сторони правочину та заінтересовані особи.

Доводи апелянта фактично зводяться до заперечення дійсності кредитного договору з підстав, які за своєю правовою природою є підставами для його оспорювання, а не для констатації нікчемності. Водночас у матеріалах справи відсутні відомості про звернення відповідача з окремим позовом про визнання кредитного договору недійсним або про застосування наслідків недійсності правочину. За таких обставин у суду відсутні правові підстави ігнорувати існування спірного договору та правові наслідки його виконання, оскільки на момент розгляду справи він є чинним і обов`язковим для сторін.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що обставини можливого вчинення шахрайських дій, на які посилається апелянт, самі по собі не припиняють цивільно-правового зобов`язання та не звільняють сторону від відповідальності за договором у межах спору про стягнення заборгованості, якщо правочин не визнаний недійсним у встановленому законом порядку. Вирішення питань про винуватість третіх осіб, а також про відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, здійснюється в іншому процесуальному порядку та не впливає на чинність кредитного договору в межах даної цивільної справи.

Таким чином, з урахуванням того, що кредитний договір не визнаний недійсним, банк свої зобов`язання з надання кредитних коштів виконав, а відповідач не довела наявності правових підстав для звільнення від виконання зобов`язань, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та зводяться переважно до переоцінки доказів і викладення підстав для оспорювання правочину, що не є предметом розгляду у цій справі, у зв`язку з чим підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення колегія суддів не вбачає.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько