Провадження №22-ц/812/2358/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 грудня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників цивільну справу №467/1195/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення, яке постановив Арбузинський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Кологривої Тетяни Миколаївни у приміщенні цього суду 20 жовтня 2025 року, дата складання повного рішення не зазначена, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в :

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» (далі ТОВ «ФК «Ейс» або Товариство) звернулося із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 15 травня 2020 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачкою було укладено кредитний договір №643881973 шляхом використання електронного підпису позичальника як одноразового ідентифікатора. ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 10000 грн. на банківську картку відповідачки № НОМЕР_1 , тобто виконало свої обов`язки за договором. 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01. У подальшому до договору факторингу укладалися додаткові угоди, у тому числі щодо продовження терміну дії договору факторингу. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №95 від 25 серпня 2020 року до договору факторингу №28/1118-01 ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідачки у розмірі, зазначеному у реєстрі. 05 серпня 2020 р. між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №05/0820-01. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги №9 від 30 травня 2023 року до договору факторингу від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідачки у розмірі, зазначеному у реєстрі. 08 липня 2025 року між ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та позивачем укладено договір факторингу №08/07/25-Е. Відповідно до реєстру боржників б/н від 08 липня 2025 року за договором факторингу до позивача перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 18100 грн. Вказана заборгованість складається з: 10000 грн заборгованості за кредитом та 8100 грн. заборгованості за несплаченими відсотками за користування кредитом. ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та позивач не здійснювали нарахувань за кредитним договором.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідачки зазначену заборгованість за кредитом, 2422 грн 40 коп. судового збору та 7000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідачка правом на подання відзиву не скористалася, у судове засідання суду першої інстанції не з`явилася, подала письмові пояснення, в якому зазначила, що є внутрішньо переміщеною особою, її сім`я є багатодітною, малозабезпеченою, вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення 3 років та просила, у разі задоволення позову, зменшити пеню/штрафи та надати відстрочку або розстрочку сплати боргу.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2025 року позовні вимоги Товариства задоволені.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ейс» заборгованість за кредитним договором у розмірі 18100 грн, яка складається із: заборгованості по тілу кредиту - 10000 грн., заборгованості за простроченими відсотками 8100 грн, а також 2422 грн 40 коп. судового збору та 7000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суд мотивував тим, що оскільки відповідачка належним чином не виконала зобов`язання за кредитним договором та не повернула ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», а в подальшому - позивачу суму кредиту, тому є підстави для задоволення позовних вимог.

Щодо заяви ОСОБА_1 про розстрочку чи відстрочку виконання рішення суд зазначив, що відповідачка не надала доказів, які б підтверджували її фінансовий стан як боржниці, розмір її доходів, наявність рухомого й нерухомого майна. За умовами кредитного договору позичальниця взяла на себе зобов`язання сплатити кредит протягом 30 днів у строк до 15 червня 2020 року, їй вже надавалась розстрочка за додатковою угодою від 20 липня 2020 року строком на 28 днів, однак відповідачка не виконала свої кредитні зобов`язання протягом 5 років після такої, у зв`язку з чим суд вирішив, що відсутні виключні підстави в розумінні статті 267 ЦПК України, статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду.

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення в частині стягнення з неї витрат на правову допомогу, зменшити загальну суму до стягнення, враховуючі її матеріальне становище.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду в частині стягнення правничих витрат і судового збору є завищеним, оскільки вона разом з дітьми є вимушено переміщеними особами, має трьох дітей; перебуває у статусі малозабезпеченої та багатодітної сім`ї; на утриманні має двох неповнолітніх дітей і студентку денної форми; її середній дохід складає приблизно 11000 грн на місяць. Суд, ухвалюючи рішення, не врахував її скрутного матеріального становища та не прийняв до уваги подану нею заяву про розстрочку і не зменшив розмір стягнутих витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Ейс» просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на правильність висновків суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат та відмови у розстроченні виконання рішення суду.

Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК України розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Згідно змісту апеляційної скарги ( ОСОБА_1 оскаржує рішення суду лише і частині розміру стягнутих судом судових витрат на користь позивача судових витрат та вирішення питання про надання розстрочки виконання рішення), рішення суду в частині стягнення заборгованості за кредитним договором не переглядається.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає вказаним положенням закону.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, 15 травня 2020 року ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та відповідачка ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 643881973 (далі Договір).

Договір був підписаний ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором 392ZWPY, (а.с. 12-13).

За умовами договору ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» надало ОСОБА_1 кредит в сумі 10000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, нараховані згідно пунктів 1.3, 1.4 або 1.5 цього Договору.

Відповідно до п. 1.2. кредит надається строком на 30 днів від дати отримання кредиту позичальником (далі - дисконтний період).

Відповідно до пункту 1.3 Договору проценти за користування кредитом нараховуються щоденно за дисконтною процентною ставкою в розмірі 1,32% від суми кредиту за кожен день користування кредитом. У пункті 1.4 Договору сторони передбачили, що у випадку користування кредитом понад строк, встановлений у пункті 1.2 Договору, умови щодо нарахування процентів за дисконтною процентною ставкою скасовуються і до взаємовідносин сторін застосовується базова процентна ставка в розмірі 1,7 відсотків від суми кредиту за кожен день користування кредитом.

Відповідно до пункту 4.3 Договору сторони погодили, що проценти, нараховані після закінчення строку надання кредиту, визначеного пунктом 1.2 Договору, є процентами в розумінні частини 2 статті 625 ЦК України.

Додатком до договору слугує графік розрахунків, яким визначено, що позичальник зобов`язаний повернути 14 червня 2020 року суму кредиту у розмірі 10000 грн. та проценти у розмірі 3960 грн.

20 липня 2020 року між сторонами було укладено додаткову угоду, за умовами якого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало відповідачці розстрочку у погашенні заборгованості у розмірі 10620 грн. строком на 28 днів (а.с. 14).

З довідки ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» від 06 червня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 була ідентифікована одноразовим ідентифікатором 3927ZWPY 15 травня 2020 року за номером мобільного телефону НОМЕР_2 .

Виконання ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» домовленості щодо надання ОСОБА_1 коштів на умовах кредиту підтверджується платіжним дорученням від 15 травня 2020 року про перерахування грошових коштів в сумі 10000 грн. на банківську картку відповідача № НОМЕР_3 хх-хххх-2773 (а.с. 31).

За інформацією АТ «СЕНС БАНК» від 03 вересня 2025 року, витребуваною ухвалою суду від 29 серпня 2025 року, ОСОБА_1 була емітована платіжною карткою № НОМЕР_3 хх-хххх-2773. За період з 15 травня 2020 року по 20 травня 2020 року на вказану платіжну картку був зарахований платіж у сумі 10000 грн.

28 листопада 2018 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон плюс» було укладено договір факторингу №28/1118-01, строк дії якого закінчується 28 листопада 2019 року. 31 грудня 2020 року додатковою угодою № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 сторони дійшли угоди викласти текст договору у новій редакції. 31 грудня 2021 року сторони факторингу уклали додаткову угоду №27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року, інші умови при цьому залишилися без змін.

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 96 від 26 серпня 2020 року до договору факторингу №28/1118-01(в редакції з урахуванням додаткових угод до нього), ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 16740 грн., в т.ч.: заборгованість по кредиту - 10000 грн., заборгованість по простроченим відсоткам 6740 грн.

05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01.

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 9 до вказаного договору факторингу від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача на суму 18100 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту - 10000 грн., заборгованості по простроченим відсоткам 8100 грн.

08 липня 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та позивач уклали договір факторингу № 08/07/25-е, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором.

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги до вказаного договору факторингу до позивача перейшло право вимоги до відповідача на суму 18100 грн., яка складається з: заборгованості по кредиту - 10000 грн., заборгованості по простроченим відсоткам 8100 грн.

Суд, вирішуючи спір, вважав позовні вимоги доведеними в повному обсязі, ОСОБА_1 такий висновок не спростовує.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з статтю 2 Закону України «Про захист персональних даних» персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Частиною п`ятою статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про захист персональних даних» не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У частині першій статті 11 Закону України «Про захист персональних даних» встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням наведеного суд першої інстанції, встановивши, що кредитний договір 15 травня 2020 року укладено сторонами в електронному вигляді за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», а зазначені у ньому умови не порушують вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», та за відсутності належних доказів про те, що договір укладено іншою особою, а грошові кошти перераховані на банківську картку, яка відповідачці не належить, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність факту його укладання.

Таке ґрунтується на правових висновках, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, яка переглядається, відповідачка не спростовує факт укладання нею договору 15 травня 2020 та отримання на його виконання 10000 грн. кредитних коштів, а також розмір обрахованої позивачем заборгованості за цим договором.

Щодо переходу до ТОВ «ФК «Ейс» прав кредитору за кредитним договором від 15 травня 2020 року.

Так, правонаступництво - це перехід суб`єктивного права (а у широкому розумінні - також і юридичного обов`язку) від однієї особи до іншої (правонаступника).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки (частина перша статті 11 ЦК України). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини, інші юридичні факти (пункти 1 і 4 частини другої вказаної статті).

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього кодексу (частина друга статті 509 ЦК України).

Внаслідок певної дії чи події сторону у зобов`язанні можна замінити на іншу особу, яка є її правонаступником або стосовно лише цивільних прав (обов`язків), або одночасно щодо цивільних прав і обов`язків. Іншими словами, заміна сторони у зобов`язанні може бути наслідком або сингулярного правонаступництва (зокрема, на підставах договорів купівлі-продажу (частина третя статті 656 ЦК України), дарування (частина друга статті 718 ЦК України), факторингу (глава 73 ЦК України)), або універсального правонаступництва (у випадку реорганізації юридичної особи (частина перша статті 104 ЦК України) чи спадкування (стаття 1216 ЦК України)).

Тобто одним з видом правонаступництва (переходу прав юридичної особи) є сингулярне правонаступництво, за якого до правонаступника переходить певне право кредитора чи обов`язок боржника.

Крім випадків, коли заміна кредитора не допускається (стаття 515 ЦК України), кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним його прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України) чи правонаступництва (пункт 2 вказаної частини), яке за змістом тієї ж частини є універсальним). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Тобто, правонаступництво прав чи обов`язків юридичної особи (кредитора або боржника) можливе і без правонаступництва юридичної особи у випадках заміни сторони у зобов`язанні.

У такому разі новий кредитор має підтвердити наявність підстав для переходу до нього від первісного кредитора певного обсягу прав, надавши відповідні докази.

Так, у цій справі позивач ТОВ «ФК «Ейс» як новий кредитор на підтвердження переходу до нього права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором, укладеним нею 15 травня 2020 року з ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», надав договори факторингу, а також реєстри прав вимоги із зазначенням боржника ОСОБА_1 та розміром заборгованості.

Наведені докази є належними та достатніми для підтвердження набуття позивачем у справі прав вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 15 травня 2020 року.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

У межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості.

За частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За частиною ж другою цієї статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу.

Водночас за змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, оцінивши наявні у справі докази, врахувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, визнав встановленими обставини щодо наявності заборгованості ОСОБА_1 та задовольнив позов ТОВ «ФК «Ейс». Відповідачка такі висновки суду не спростовує.

Щодо розподілу судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1, 3, 5 статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Особа, яка заявляє клопотання про відстрочення або розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати, зобов`язана одночасно надати докази, які підтверджують наявність обставин, якими обґрунтоване таке клопотання.

Відповідно до положень статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу за попередній календарний рік фізичної особи, яка подає позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу; або 2) особами, які подають позовну заяву, іншу заяву, скаргу, апеляційну чи касаційну скаргу, є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю; або 4) заявником (позивачем) у межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) є юридична або фізична особа, у тому числі фізична особа - підприємець, яка перебуває у судових процедурах розпорядження майном, санації або реструктуризації боргів, за клопотанням арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, керуючого реструктуризацією) або боржника.

При визначенні майнового стану особи для цілей цієї статті суд може враховувати інформацію про розмір доходів за попередній календарний рік, перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, наявність у власності нерухомого, рухомого майна та/або іншого цінного майна, а також інші обставини, які мають значення для оцінки майнового стану особи.

За правилами статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (частина 1).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (частина 2 статті 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (частина 3 статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина 4 статті 137 ЦПК України).

У разі недотримання цих вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5, 6 статті 137 ЦПК України).

За такого ініціатива зменшення розміру судових витрат та доведення наявності підстав для зменшення розміру заявлених до справи судових витрат покладається на сторону заявника.

Звернувшись до суду першої інстанції 09 вересня 2025 року із заявою та письмовими поясненнями, ОСОБА_1 просила суд у разі задоволення позову зменшити пеню та надати відстрочку або розстрочку сплати боргу, тобто відповідачка не заявляла клопотання про зменшення розміру судового збору, сплаченого позивачем при поданні позовної заяви, а також розміру витрат на професійну правничу допомогу, зокрема у зв`язку із неспівмірністю заявленої до стягнення суми витрат на правничу допомогу складності справи та витраченого адвокатом часу, у разі задоволення позову.

За відсутності такого клопотання суд першої інстанції не вирішував питання зменшення розміру судових витрат, які належить стягнути з відповідачки у зв`язку із задоволенням позову через її майновий стан.

Тому доводи апеляційної скарги про помилковість висновку суду щодо стягнення судового збору та витрат на правничу допомогу відхиляються як без підставні.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Щодо питання про розстрочку чи відстрочку виконання рішення суду.

Відповідно до частини 1 статті 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає у рішенні.

Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи, тяжке захворювання її самої чи членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Відповідно до частини 5 статті 435 ЦПК України розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Статтею 33 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу, як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

При цьому, виконання судового рішення має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Горнсбі проти Греції»). Термін, протягом якого судове рішення залишається невиконаним, може ставити під сумнів розумність строків судового захисту. При вирішенні питання про затримку виконання судового рішення, слід враховувати інтереси обох сторін, як стягувача так і боржника, та дотримуватися їх балансу.

З аналізу наведених норм слідує, що розстрочення або відстрочення виконання рішення можливе лише у виключних випадках за наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Під час вирішення питання про розстрочення виконання рішення суду обов`язково мають враховуватись також інтереси сторони, на користь якої ухвалене рішення, тобто стягувача.

Відповідачка в обґрунтування своєї заяви щодо розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду надала суду довідку від 14 грудня 2022 року про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи, посвідчення про наявність права на пільги, передбачені законодавством України для багатодітних сімей, видане 02 червня 2023 року на ім`я відповідача, строк дії якого закінчився 31 серпня 2023 року, довідку про призначення соціальної допомоги відповідачці як малозабезпеченій сім`ї від 20 серпня 2025 року у період з 01 лютого 2025 року по 31 жовтня 2025 року, свідоцтво про ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_2 .

Разом з тим, відповідачка не надала суду доказів, які б підтверджували її фінансовий стан як боржниці, розмір її доходів, наявність рухомого й нерухомого майна. За умовами кредитного договору позичальниця взяла на себе зобов`язання сплатити кредит протягом 30 днів у строк до 15 червня 2020 року, їй вже надавалась розстрочка за додатковою угодою з кредитодавцем від 20 липня 2020 року строком на 28 днів, однак відповідачка не виконала свої кредитні зобов`язання протягом 5 років після такої.

За таких обставин, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та переконливого висновку про відсутність виключних підстав в розумінні статей 267 ЦПК України, статті 33 Закону України «Про виконавче провадження» для розстрочення чи відстрочення виконання рішення суду, а тому відмовив у клопотанні про розстрочку чи відстрочку виконання судового рішення.

Апеляційний суд не вбачає підстав для іншого висновку, ніж його зробив суд першої інстанції та не приймає з урахуванням положень частини 3 статті 367 ЦПК України додатково долучені ОСОБА_1 до апеляційної скарги докази (відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу станом на 10 листопада 2025 року, свідоцтва про народження дітей), оскільки в суд першої інстанції такі докази не надавався, а відповідачка не навела поважності причин їх недолучення в суді першої інстанції.

Враховуючи, що висновки суду в оскаржуваній частині рішення відповідають вимогам процесуального закону, апеляційний суд в силу статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для скасування рішення в цій частині.

З урахуванням викладеного колегія суддів приймає аргументи відзиву на апеляційну скаргу та відхиляє доводи апеляційної скарги.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, залишено без змін в оскаржуваній частині, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, який зробив суд першої інстанції, і які в цій справі покладаються на відповідачку.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2025 року в частині розподілу судових витрат та вирішення питання надання відстрочки (розстрочки) виконання рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Т.М.Базовкіна

Судді: Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________

Повна постанова складена 23 грудня 2025 року