КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року місто Київ.

Справа № 752/3246/22

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10790/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О.В. (суддя-доповідач), Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» та апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року (у складі судді Мазур Ю.Ю., дата виготовлення повного тексту судового рішення - 24 березня 2025 року)

у справі за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій,

ВСТАНОВИВ

У лютому 2022 року позивач КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва», в особі директора Латанюк Н.В. звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Позов обґрунтовував тим, що позивач у період з 01 травня 2015 року по 01 серпня 2021 року надавав послуги з обслуговування будинку АДРЕСА_1 , який ввійшов до державного житлового фонду, віднесений до комунальної власності територіальної громади міста Києва.

Відповідачі є наймачами квартири АДРЕСА_2 , і споживають послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. У зв`язку з тим, що відповідачі знехтували обов`язком щодо укладення письмового договору з позивачем, то діє уніфікований публічний Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2009 № 529 «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій», який опубліковано в Газеті Київської міської ради «Хрещатик» № 99 (4695) від 14 липня 2015 року.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 20 771,54 грн, та вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» заборгованість за послуги з утримання будинку та прибудинкової території за період з 01 травня 2015 року по 01 серпня 2021 року основний борг 16639 (шістнадцять тисяч шістсот тридцять дев`ять) грн 00 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» судовий збір у розмірі 1987 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят сім) грн 40 коп, тобто по 662 (шістсот шістдесят дві) грн 47 коп з кожного.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач 17 квітня 2025 року подав засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» та ухвалити нове, яким стягнути 3% річних у сумі 1382,94 грн та інфляційні втрати у розмірі 539,86 грн.

У скарзі позивач зазначає, що з 01 травня 2015 року до 01 березня 2020 року 3% річних та інфляційні втрати підлягають стягненню, додаючи новий розрахунок заборгованості за послугу з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за період з 01 травня 2015 року по 01 серпня 2021 року з урахуванням 3% річних та інфляційних втрат за період з 01 травня 2015 року по 01 березня 2020 року.

Також, не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 08 липня 2025 року подала засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

У скарзі відповідачка 1 вказує, що вимоги в частині стягнення заборгованості за період з 01 червня 2015 року по 01 грудня 2018 року та за період з 01 грудня 2018 року по 01 липня 2021 року не підлягають задоволенню з підстав пропуску позивачем позовної давності.

Стверджує, що відповідачка 1 не є власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 , оскільки вказана квартира належить до комунальної власності, жодних договорів щодо утримання будинку та прибудинкової території не укладалось.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва»та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу відповідачі не скористалися.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 22 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та надано учасникам справи 5-денний строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу з моменту отримання даної ухвали.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачки 1 позивач заперечує проти доводів скарги та просить відмовити у її задоволенні .

Інші учасники справи правом на подачу відзиву не скористались.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є стягнення заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у розмірі 20 771,54 грн.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» та ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення частково не відповідає.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не пропущено термін та перебіг позовної давності, а тому дійшов висновку про стягнення з відповідачів заборгованості за житлово-комунальні послуги перед КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» за період з 01 травня 2015 року по 01 серпня 2021 року в розмірі 16639,00 грн - сума основного боргу. Разом з тим, відмовив у задоволенні вимог стосовно стягнення з відповідачів на користь позивача виплат, передбачених ст. 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання мотивуючи тим, що на території України з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року запроваджено карантин, на період дії якого заборонено нарахування та стягнення 3% річних, інфляційних втрат та неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.

Колегія суддів частково не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що Рішенням Голосіївської районної в м. Києві ради від 19 грудня 2010 року № 41/10, 31 жовтня 2020 року було передано майно територіальної громади Голосіївського району міста Києва з балансу Голосіївської районної в м. Києві ради на баланс комунального підприємства «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Голосіївського району».

З метою реалізації Закону України «Про Загальнодержавну програму реформування і розвитку житлово-комунального господарства міста Києва на 2010-2014 роки» та рішення Київської міської ради від 16 вересня 2010 року № 12/4824 «Про затвердження програми реформування і розвитку житлово-комунального господарства міста Києва на 2010-2014 роки», рішенням ІІ сесії Київської міської ради VII скликання від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» Комунальне підприємство «Дирекція з управління та обслуговування житлового фонду Голосіївського району» перейменовано в Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» та віднесено до сфери управління Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації.

Відповідно до статуту позивача, підприємство створене з метою виконання робіт та надання послуг по утриманню та обслуговуванню житлових та нежитлових будинків, прибудинкових територій територіальної громади міста Києва й інших форм власності.

Також судом встановлено, що за адресою АДРЕСА_3 зареєстровані відповідачі: ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 80375495 від 23 лютого 2022 року; ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 80375922 від 23 лютого 2022 року; ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 80376042 від 23 лютого 2022року.

Жодних повідомлень про непроживання у квартирі відповідачів на адресу суду не надходило.

Відповідачами не надано доказів на підтвердження того, що зазначений вид послуг не надається, або ж надається не в повному обсязі, або ж неналежної якості, або ж їх звернень у спірний період до обслуговуючої організації або балансоутримувача будинку з приводу неналежного надання послуг з утримання будинку і прибудинкової території.

Водночас факт ненадання послуг або зниження якості послуг (що є порушенням умов договору у розумінні ст. ст. 526, 530 ЦК України) повинен бути зафіксований належним чином (на це звертає увагу Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №640/18143/16-ц).

У своїй постанові від 07 лютого 2018 року у справі №521/6969/15-ц Верховний Суд зазначив, що належним доказом ненадання житлово-комунальної послуги або зниження якості наданої послуги є звернення споживача до надавача послуг та складання сторонами акта-претензії.

Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їх виробниками, виконавцями і споживачами, а також їх права та обов`язки, регламентуються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно з ст.ст. 64, 66, 67 Житлового кодексу Української РСР, сплачується плата за користування жилим приміщенням, сплачується плата за утримання будинку та прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність.

Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Згідно п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. № 572, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Правовідносини із споживання житлово-комунальних послуг регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до ст. 4 якого законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ч. 7 ст. 18 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», місцева державна адміністрація регулює ціни та тарифи за виконання робіт та надання житлово-комунальних послуг підприємствами, а також визначає і встановлює норми їх споживання, здійснює контроль за їх додержанням.

Господарська діяльність, спрямована на задоволення потреб фізичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них території є діяльністю з утримання будинків і прибудинкових територій відповідно до положень ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

У залежності від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, централізоване опалення тощо), 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточний ремонт тощо), 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо) (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Утримання будинків і прибудинкових територій - господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель зобов`язаний забезпечувати експлуатацію будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд та об`єктів благоустрою, розташованих на прибудинкових територіях, згідно з умовами укладених договорів, стандартами, нормативами, нормами і правилами; вимагати своєчасної і в повному обсязі оплати наданих житлово-комунальних послуг від споживачів.

Між сторонами договір про обслуговування прибудинкової території та надання комунальних послуг не укладався, але обов`язок сплачувати квартплату та надані комунальні послуги в даному випадку виникає в силу положень спеціального закону, який регулює даний вид правовідносин.

В порядку ст. 540 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний з кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Обов`язок щодо сплати за спожиті послуги встановлений законом. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від сплати послуг у повному обсязі.

Вказаний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18 травня 2020 року у справі №176/456/17 (провадження №61-63св18).

Згідно зі ст. 509 ЦК України цивільні права та обов`язки вникають з підстав, передбачених законодавством, а в силу зобов`язання одна особа зобов`язана вчинити на користь іншої особи певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (пункт 45)).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15).

Стягуючизаборгованість за житлово-комунальні послуги з відповідачів за період з 01 травня 2015року по 01 серпня 2021 року в розмірі 20771,54 грн, що складається з: 16639,00 грн - сума основного боргу, інфляційні втрати - 3026,41 грн, 3% річних - 1106,13 грн, суд першої інстанції не врахував позовну давність про яку ОСОБА_1 заявила у відзиві на позовну заяву.

Щодо застосування строків позовної давності, колегія суддів зазначє наступне.

Відповідно до розрахунку заборгованості наданого позивачем заборгованість за оплату послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територійв сумі 16639 грн утворилась в період з травня 2015 року по липень 2021 року, а з позовом позивач звернувся 18 лютого 2022 року.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.260 ЦК України).

Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID - 19, спричиненої корона вірусом SARS-CоV-2» на всій території України встановлено карантин з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року, дія якого постановами Кабінету Міністрів України неодноразово продовжувався до 30 червня 2023 року.

З урахуванням п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2023 року у справі № 212/10834/21.

Київський апеляційний суд встановив, що заборгованість з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню за період з березня 2017 року по серпень 2021 року(межі заявлених вимог) в сумі 15062,44 гривень.

Відмовляючи в стягненні 3% річних та інфляційних втрат, суд не вірно застосував норми права, безпідставно нарахував інфляцію та 3% на борг за яким пропущено позовну давність. Оскільки відповідачі не вносили на погашення боргу більші суми ніж були в щомісячних рахунках, відповідно позовна давність не переривалась.

Також не підлягають стягненню інфляційні втрати та 3% річних нараховані на заборгованість за якою пропущена позовна давність.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати у розмірі 539,86 гривень (межі в яких позивач просив стягнути інфляцію в апеляційній скарзі) та 3% річних у розмірі 474,70 гривень за період з березня 2017 року по березень 2020 року.

При цьому суд враховує також зміст вимог апеляційної скарги і не вважає за можливе погіршити становище відповідачів, порівняно з заявленими вимогами апеляційної скарги, щодо інфляційної складової.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що відповідачка 1 не є власницею квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , а тому не є споживачем послуг та не є належним відповідачем, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Як вбачається з матеріалів справи, за адресою АДРЕСА_3 зареєстровані відповідачі: ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 80375495 від 23 лютого 2022 року; ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 80375922 від 23 лютого 2022 року; ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 80376042 від 23 лютого 2022 року.

За таких обставин, колегія суддів робить висновок, що відповідачка 1 є належним відповідачем у справі, споживачем житлово-комунальних послуг та несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати таких послуг разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які також зареєстровані у вказаній квартирі.

Колегією суддів встановлено, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають встановленим обставинам, а тому апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення зміні шляхом зменшення заборгованості та стягненню з відповідачів боргу в межах позовної давності з урахуванням інфляції та 3% річних.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 23 липня 2025 року відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору у розмірі 2981, 10 гривень за подання апеляційної скарги, але не довше, ніж до ухвалення судового рішення у даній справі.

Київський апеляційний суд задовольнив позовні вимоги КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» на 77%, тому з ОСОБА_1 слід стягнути 2295, 45 гривень судового збору в дохід держави за подання апеляційної скарги.

Також з відповідачів пропорційно до задоволених вимог на користь позивача необхідно стягнути судовий збір 4090 грн. 28 коп. в рівних частках з кожного. При цьому суд проводить взаєморозрахунок і зменшує суму судового збору, що відшкодовується позивачу на 685 грн. 65 . пропорційно до виграних відповідачкою вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року - змінити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» заборгованість за послуги з утримання будинку, споруд та прибудинкової території у розмірі 15 062, 44 гривень основного боргу, інфляційні втрати у розмірі 539,86 гривень та 3% річних у розмірі 474,70 гривень.

В решті вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги в сумі 4090 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у розмірі 2295,45 гривень.

Відновити дію рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 березня 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О.В. Желепа

Судді

Н.В. Поліщук

В.В. Соколова