ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 23 вересня 2025 року у складі судді Слюсар Л.П.

у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Лиманського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про звільнення майна з-під арешту, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 17 червня 2005 року у справі №2-2-2005, йому, ОСОБА_1 належить 5/12 часток, а їй ОСОБА_2 7/12 часток житлового будинку загальною площею 87,3 кв.м, житловою площею 42 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначають, що земельні ділянки за адресою розташування вищевказаного житлового будинку також належать їм, а саме ОСОБА_1 на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку від 27 грудня 2012 року, земельна ділянка площею 0,0175 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку від 27 грудня 2012 року, земельна ділянка площею 0,0052 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку від 27 грудня 2012 року земельна ділянка площею 0,1127 га для ведення особистого селянського господарства; та ОСОБА_2 на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку від 27 грудня 2012 року, земельна ділянка площею 0,0373 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку від 27 грудня 2012 рокуЮ земельна ділянка площею 0,0982 га для ведення особистого селянського господарства.

Після державної реєстрації права власності на вищевказаний будинок їм стало відомо, що на цей будинок накладено арешт.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав №429664127 від 03 червня 2025 року щодо житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , міститься актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень: Номер запису про обтяження: 60150119 Дата та час державної реєстрації: 25 серпня 2005 року 11:18:20, який накладений Державною виконавчою службою на підставі ухвали суду б/н від 06 квітня 2001 року. Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень запроваджено наприкінці 2004 року, тому виконавчі документи відсутні.

Зазначають, що відносно ОСОБА_1 відсутні жодні виконавчі провадження, що підтверджується Автоматизована система виконавчих проваджень, інформацією з Єдиного реєстру боржників від 11 червня 2025 року.

Враховуючи зазначені обставини та беручи до уваги, що наявне зареєстроване обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна втратило актуальність, оскільки з моменту накладення арешту та внесення запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна пройшло майже 20 років, проте жодних виконавчих дій щодо ОСОБА_1 вчинено не було, наявні підставі для припинення та скасування обтяження на майно, що порушують їх права та інтереси, а отже, мають бути зняті за рішенням суду.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 23 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача у справі, що є порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача.

Не погодившись з такими рішеннями суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не з`ясувавши всіх обставин у справі, безпідставно відмовив у позові. Вказує, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про пред`явлення позову до неналежного відповідача, оскільки у даному випадку відповідачем є саме Лиманський відділ державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Окрім того, вказує, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника за умови, коли немає виконавчого провадження та майнових претензій з боку кредитора, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном на, що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає зміні, з огляду на наступне.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 17 червня 2005 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 05 вересня 2005 року у цивільній справі №2-2-2005, за ОСОБА_2 визнано право на 7/12 часток житлового будинку і надвірних будівель, за ОСОБА_1 визнано право власності на 5/12 часток житлового будинку і надвірних будівель, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Розділена земельна ділянка площею 2708 кв.м. ОСОБА_2 на праві власності виділено для обслуговування будинку 373 кв.м., для підсобного господарства 981 кв.м. ОСОБА_1 виділено на праві власності земельні ділянки для обслуговування будинку 227 кв.м. і для підсобного господарства 1127 кв.м.

Згідно з наявною інформацією з Державного реєстру речових прав станом на 03 червня 2025 року ОСОБА_1 належить на праві власності 5/12 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано 30 травня 2025 року. ОСОБА_2 на праві власності належить 7/12 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , право власності зареєстровано 30 травня 2025 року.

Відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку від 27 грудня 2012 року ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,0175 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер та відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку від 27 грудня 2012 року є власником земельної ділянку площею 0,0052 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Земельні ділянки розташовані: АДРЕСА_1

Згідно з Державним актом про право власності на земельну ділянку від 27 грудня 2012 року ОСОБА_2 є власником земельної площею 0,0052 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер та на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку від 27 грудня 2012 року на земельну ділянку площею 0,0982 га для ведення особистого селянського господарства. Земельні ділянки розташовані: АДРЕСА_1

Згідно актуальних даних з Державного реєстру речових прав №429664127 від 03 червня 2025 року щодо житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , міститься інформація про державну реєстрацію обтяжень: Номер запису про обтяження: 60150119 Дата та час державної реєстрації: 25 серпня 2005 року 11:18:20, який накладений Державною виконавчою службою на підставі ухвали суду б/н від 06 квітня 2001 року. Права особи, якої обтяжуються ОСОБА_1 , опис предмета обтяження: цілий житловий будинок.

Відповідно до листа Лиманського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 10 червня 2025 року №22.13-30-1105, арешт накладений виконавчою службою на підставі ухвали суду б/н від 06 квітня 2001 року. Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень запроваджено наприкінці 2004 року, тому виконавчі документи відсутні.

За відомостями Єдиного реєстру боржників інформація стосовно ОСОБА_1 відсутня.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позов пред`явлено до неналежного відповідача у справі, що є порушенням прав особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, а тому відсутні правові підстави для його задоволення.

Але з таким висновком суду погодитись неможливо, з наступних підстав.

На підставі частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини 3 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно- правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною 1 статті 5 цього ж Закону примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення (стаття 26 Закону).

Примусове виконання державним виконавцем виконавчого листа, виданого на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, свідчить про те, що на момент відкриття виконавчого провадження боржником не було в добровільному порядку виконано рішення суду, що зумовило початок процедури його примусового виконання.

Задоволення вимог стягувача не шляхом стягнення боргу державним виконавцем, а шляхом задоволення вимог іпотекодержателя, який є стягувачем у виконавчому провадженні, не свідчить про те, що на момент відкриття виконавчого провадження обов`язок боржника був відсутній повністю або частково у зв`язку його припиненням, добровільним виконанням боржником або з інших підстав.

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 провадження № 61- 3814св22, зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на момент вчинення таких дій) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт із майна боржника.

Верховний Суд зазначив, що арешт майна боржника здійснюється для забезпечення реального виконання виконавчого документа. А в разі повного виконання виконавчого документа підстав для збереження чинності арешту майна боржника немає.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем або приватним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів звертає увагу, що законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, суд першої інстанцій у даній справі не врахував, що ця особа не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Вказане узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного суду від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 та від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

При цьому варто зазначити, що судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не було взято до уваги ані наведені норми законодавства, ані практика Верховного Суду в аналогічних правовідносинах та судових спорах.

Колегія суддів звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 ЦПК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, суд першої інстанції не в повній мірі дослідив матеріали справи та помилково дійшов висновку про відмову у позові у зв`язку з його пред`явлення до неналежного відповідача у справі, оскільки в даному випадку законом передбачений інший порядок судового захисту, а саме оскарження рішення, дій чи бездіяльності державного виконавця або приватного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наявні підстави для зміни рішення суду першої інстанції, оскільки встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до положень статті 376 ЦПК України, є підставою для зміни рішення суду в частині правового обґрунтування підстав відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 23 вересня 2025 року - змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови у позові.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 10 грудня 2025 року

Повний текст судового рішення складено 22 грудня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна