КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргуОСОБА_1 , яка подана адвокатом Небелицею Артемом Вікторовичем на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 березня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 01.09.2021 сторони уклали договір позики оформлений розпискою зі строком повернення боргу до 01.09.2023. За умовами договору відповідач отримала від позивача 20608 доларів США та зобов`язувалась повернути їх в гривневому еквіваленті за курсом продажу долара США на час повернення в ПАТ «Приват Банк».

03.11.2021 сторони уклали договір позики оформлений розпискою зі строком повернення боргу до 03.02.2022. За умовами договору відповідач отримала від позивача 5200 доларів США та зобов`язувалась повернути їх в гривневому еквіваленті за курсом продажу долара США на час повернення в ПАТ «Приват Банк».

13.01.2022 сторони уклали договір позики оформлений розпискою зі строком повернення боргу до 28.01.2022. За умовами договору відповідач отримала від позивача 1500 доларів США та зобов`язувалась повернути їх в гривневому еквіваленті за курсом продажу долара США на час повернення в ПАТ «Приват Банк».

Позивач вказував, що після настання строку повернення боргів, відповідачка кошти повернула та припинила з позивачем комунікацію, у зв`язку з чим він був вимушений звернутися до суду з відповідним позовом.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , грошові кошти в сумі 1 349 251, 68 грн, з яких: 1 131 916,60 грн основного боргу, 169 170,69 грн інфляційних нарахувань, 48 169,39 грн - три відсотки річних.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 10 березня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , грошові кошти в сумі 1 349 251, 68 грн, з яких: 1 131 916,60 грн основного боргу, 169 170,69 грн інфляційних нарахувань, 48 169,39 грн - три відсотки річних.

Не погоджуючись із таким рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 березня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову частково відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що сума, заявлена позивачем до стягнення є завищеною, такою, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Вказує, що суд безпідставно не врахував часткового погашення відповідачкою борг перед позивачем, у зв`язку з чим позивач надав відповідачці довідку про те, що станом на 24.10.2023 борг складає еквівалент 7450 доларів США, що зафіксовано у двох боргових розписках.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 не скористався.

У судовому засіданні взяли позивач ОСОБА_2 та його представник адвокат Довгаль С.В., які проти апеляційної скарги заперечили, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Від представника відповідачки ОСОБА_1 - адвоката Небилиці А.В. надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 01.09.2021 сторони уклали договір позики оформлений розпискою зі строком повернення боргу до 01.09.2023. За умовами договору відповідачка отримала від позивача 20608 доларів США та зобов`язувалась повернути їх в гривневому еквіваленті за курсом продажу долара США на час повернення в ПАТ «Приват Банк» /а.с. 18/.

03.11.2021 сторони уклали договір позики оформлений розпискою зі строком повернення боргу до 03.02.2022. За умовами договору відповідачка отримала від позивача 5200 доларів США та зобов`язувалась повернути їх в гривневому еквіваленті за курсом продажу долара США на час повернення в ПАТ «Приват Банк» /а.с. 17/.

13.01.2022 сторони уклали договір позики оформлений розпискою зі строком повернення боргу до 28.01.2022. За умовами договору відповідач отримала від позивача 1500 доларів США та зобов`язувалась повернути їх в гривневому еквіваленті за курсом продажу долара США на час повернення в ПАТ«Приват Банк» /а.с. 16/.

Факт отримання коштів та написання відповідних розписок не заперечується сторонами.

Також встановлено, що 24.10.2023 позивач надав відповідачці довідку про те, що станом на 24.10.2023 борг складає еквівалент 7450 доларів США, що зафіксовано у двох боргових розписках /а.с. 53/.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як визначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Як передбачено у ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За правилом ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки судом встановлено, що що у визначені строки відповідачка не повернула позивачу позику в порушення своїх договірних зобов`язань, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що кошти підлягають стягненню у гривневому еквіваленті який був встановлений на час звернення до суду з позовом з урахуванням інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача про те, що спірна заборгованість погашена частково, оскільки із цієї довідки не вбачається по яких саме боргових зобов`язаннях зафіксовано залишок боргу і чи належить така довідка саме до спірних правовідносин сторін.

Крім того, у довідці зазначено, що залишок боргу зафіксовано у двох розписках, проте при дослідженні змісту усіх трьох спірних розписок суд не встановив, що у них зафіксовані будь-які погашення боргу.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що сума боргу зазначена у довідці стосується спірних правовідносин.

Крім цього, у судовому засіданні апеляційного суду встановлено, що 23 липня 2021 року та 06 серпня 2023 року між сторонами було укладено два договори позики, строком дії до 23 липня 2026 року та до 06 серпня 2023 року відповідно. Копії вказаних договорів долучено до матеріалів справи.

Позивач пояснив суду, що зазначена довідка стосується саме цих договорів.

Відповідно до здійсненого позивачем розрахунку, загальна сума боргу становить 1 349 251, 68 грн, з яких: 1 131 916,60 грн основного боргу, 169 170,69 грн інфляційних нарахувань, 48 169,39 грн - три відсотки річних.

Розрахунок позивача перевірено судом і не викликає сумнівів у його правильності.

В свою чергу, заперечуючи проти суми боргу, заявленої до стягнення, відповідачка не навела власного розрахунку боргу та не надала суду належних доказів часткового погашення заборгованості, чим і обґрунтована її позиція.

Слід також зауважити, що під час розгляду справи у суді першої інстанції сторони не оспорювали вказаний розрахунок.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів відхиляє твердження апелянтки щодо неврахування судом часткового погашення боргу перед позивачем, про що останній видав довідку, оскільки, як вже було зазначено, у матеріалах справи відсутні належні та достатні докази часткового погашення боргу, а із вказаної довідки неможливо встановити, яких саме боргових відносин між сторонами вона стосується.

Отже, доводи апеляційної скарги відповідачки не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до її незгоди з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідачка у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Небелицею Артемом Вікторовичем залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 10 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 24 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома