КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/6735/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Котенко Р.В. у м. Київ 23 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У квітні 2025 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, просив розірвати шлюб, укладений ним з ОСОБА_1 26 жовтня 2019 року Печерським районним у м. Києві відділі РАЦС ГТУЮ у м. Києві, актовий запис № 2711, врахувати при розгляді справи по суті, що примирення сторін неможливе.

Позов мотивував тим, що 26 жовтня 2019 року зареєстрував шлюб із ОСОБА_1 , на день звернення позивача з цим позовом позивач та відповідач не підтримують сімейні зв`язки через різні характери, різні погляди на життя, втрачено почуття любові один до одного, подружжя не пов`язано спільним побутом, не має взаємних прав та обов`язків, не проживають разом.

За таких обставин вважав, що зберегти сім`ю неможливо, примирення не бажає, шлюбні стосунки подружжя не підтримує, шлюб має формальний характер. Відповідач відмовляється звертатись до органів РАЦС із спільною заявою про розірвання шлюбу, в зв`язку з чим позивач просить розірвати шлюб, укладений з ОСОБА_1 , оскільки подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам та не відповідає змісту абз. 1 ч. 1 ст. 24 СК України.

Повідомляв, що від шлюбу сторони мають спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2025 року позов задоволено, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 16 жовтня 2019 року Печерським районним у м. Києві відділі РАЦС ГТУЮ у м. Києві, актовий запис № 2711, розірвано.

Відповідач ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2025 року.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що при ухваленні рішення судом не було враховано позицію відповідача, якою була подана заява про надання строку для примирення, проте зазначена обставина була залишена поза увагою суду, що свідчить про неповне та однобічне з`ясування фактичних обставин справи.

Вказувала, що незважаючи на наявні труднощі в сімейних стосунках, ОСОБА_1 щиро вважає, що шлюб ще може бути збережений. Подружжя має спільну історію, яка заслуговує на ще одну спробу для збереження родини, і є підстави сподіватися, що за взаємного бажання, з часом та належною комунікацією сторони зможуть подолати непорозуміння, відновити довіру та злагоду.

Наводила зміст ч. 1 ст. 55, ст. 111 СК України, вказувала, що в даному випадку була наявна підстава для надання строку для примирення, оскільки відповідач подав відповідну заяву, яку суд першої інстанції проігнорував. Правова позиція Верховного Суду також підтверджує обов`язок суду надавати строк для примирення, якщо одна зі сторін заявляє про бажання зберегти шлюб, і що завданням суду є не формальне вирішення спору, а сприяння збереженню сім`ї, якщо є реальні підстави для примирення, і такий підхід відповідає не лише національному законодавству, а й загальним принципам права.

Наводила зміст ст. 3 СК України, ст. 51 Конституції України, вказувала, що розірвання шлюбу повинно бути крайньою мірою, а не автоматичним рішенням суду.

Вважала, що розірвання шлюбу в даному випадку є передчасним та не відповідає інтересам сім`ї як цілісного соціального осередку. Подружжя має потенціал для відновлення взаєморозуміння, і саме з цією метою відповідач звернулася з клопотанням про надання строку для примирення. Таке прагнення зберегти шлюб узгоджується з принципом пріоритету сімейних цінностей, закріпленим у ст. 3 СК України, а також з практикою Верховного Суду, який наголошує, що суд повинен сприяти збереженню сім`ї у разі наявності підстав для примирення. Наявність щирого наміру відповідача зберегти сімейні відносини є істотною обставиною, яка не могла залишитися поза увагою суду першої інстанції.

Від позивача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Наголошував, що зберегти сім`ю неможливо, примирення він не бажає, шлюбні стосунки подружжя не підтримує, шлюб носить формальний характер, подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та не відповідає змісту абз. 1 ч. 1 ст. 24 СК України.

Звертав увагу, що збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберігати шлюб з відповідачем. Враховуючи, що підстав для досягнення примирення між сторонами немає, про що було зроблено вірний висновок суду першої інстанції, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, тому з огляду на приписи ст. 24, 105, 109 СК України та ст. 16 Загальної декларації прав людини, шлюб між сторонами має бути розірваний.

Пояснював, що доводи відповідача щодо можливості збереження сім`ї суперечать встановленим у справі обставинам, волевиявленню позивача, оскільки останній наполягає на розірванні шлюбу, що підтверджує його стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків з відповідачем, при цьому примушування до шлюбу не допускається.

Наголошував, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що до суду першої інстанції від відповідача надійшло клопотання про надання строку на примирення, яке мотивовано тим, що відповідач має намір примиритися з позивачем для збереження сім`ї. Суд першої інстанції вірно врахував ту обставину, що подружжя рік проживає окремо і за цей тривалий час не змогли відновити подружні стосунки, а тому суд не вбачав підстав для надання подружжю строку на примирення, в зв`язку з чим ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про надання подружжю строку на примирення.

Зауважував, що в позовній заяві ним також зазначалось про те, що примирення сторін у справі є неможливим, а тому просив строк на примирення не надавати. Крім того, за час з моменту подачі позовної заяви до перегляду справи в суді апеляційної інстанції позивач не подавав жодної заяви щодо можливого примирення сторін у справі, навпаки, категорично заперечував у доводах позовної заяви щодо надання строку на примирення, що свідчить про небажання позивача продовжувати спільне життя з відповідачем та неможливість налагодження стосунків.

Вказував, що зазначена у ст. 111 СК України норма права є диспозитивною, тому суд вживає заходів щодо примирення подружжя лише в тому випадку, якщо це не буде суперечити моральним засадам суспільства, а за обставинами справи існує реальна можливість примирення сторін.

Вважав, що відповідачем не надано доказів наявності обставин, за яких можливе збереження сім`ї. Водночас позиція відповідача свідчить про те, що він не бажає продовжувати подружнє спільне життя з відповідачем, що дає підстави стверджувати про відсутність вільної згоди чоловіка перебувати в шлюбі.

В судове засідання з`явилися позивач ОСОБА_3 та представник позивача - ОСОБА_5 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги. Відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись шляхом направлення судових повісток-повідомлень: ОСОБА_1 - на поштову адресу, ОСОБА_2 - до електронного кабінету. Згідно трекінгу поштового відправлення, судова повістка-повідомлення, направлена на адресу ОСОБА_1 , не була вручена адресату в зв`язку з її відсутністю, відтак, відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України ОСОБА_1 вважається такою, що отримала судову повістку-повідомлення.

Клопотань про відкладення судового засідання відповідачем або її представником до суду не подавалось.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції вірно визначився з тим, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористався цим правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 26 жовтня 2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали шлюб, зареєстрований Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві, актовий запис № 2711 (а. с. 11).

У шлюбі народжено спільну дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 12).

Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач подала клопотання про надання подружжю строку для примирення тривалістю шість місяців, посилаючись на те, що незважаючи на наявні труднощі в сімейних стосунках, ОСОБА_1 щиро вважає, що шлюб ще може бути збережений. Подружжя має спільну історію, яка заслуговує на ще одну спробу для збереження родини, і є підстави сподіватися, що за взаємного бажання, з часом та належною комунікацією сторони зможуть подолати непорозуміння, відновити довіру та злагоду. Наводила зміст ч. 1 ст. 55 СК України, ст. 111 СК України, вказувала, що підстави, які б унеможливлювали надання часу для примирення, відсутні.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За приписом статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст. 104, 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.

Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Аналогічні правові висновки підтримуються Верховним Судом, зокрема, в постановах від 25 липня 2018 року в справі 2-3186/11 (провадження № 61-4619св18), від 25 листопада 2018 року в справі № 308/6934/16-ц (провадження № 61-26722св18).

Судом першої інстанції встановлено, що сім`я фактично розпалась, спільне господарство не ведеться.

Крім того, судом першої інстанції правомірно враховано те, що ОСОБА_3 у позові категорично заперечував проти примирення та просив не надавати строк для примирення подружжя, а також те, що подружжя рік проживає окремо і за цей тривалий час не змогли відновити подружні стосунки, суд не вбачає підстав для надання подружжю строку для примирення.

Таким чином, з`ясувавши взаємостосунки сторін, дійсні мотиви розірвання шлюбу, чіткі наміри позивача розірвати шлюб, суд дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З урахуванням встановлених обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які не були спростовані доводами апеляційної скарги, про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, а тому позов підлягає задоволенню.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції не було враховано позицію відповідача, якою подано заяву про надання строку для примирення, та залишено цю обставину поза увагою, що, на думку відповідача, свідчить про неповне та однобічне з`ясування фактичних обставин справи.

Так, судом першої інстанції в судовому засіданні заслухано пояснення відповідача, яка заперечувала проти розірвання шлюбу, пояснила, що хоче зберегти шлюб, оскільки кохає свого чоловіка. Хоче, щоб, перш за все, син зростав у повній родині. Разом з тим, пояснила суду, що дійсно, приблизно рік вони з чоловіком проживають окремо. Чоловік наразі проживає у м. Києві, на сусідній вулиці, у квартирі своїх батьків. Інколи, приблизно, один раз у місяць, він приходить до них з сином додому поспілкуватись. Спільно час будь-яким чином, окрім вказаних візитів чоловіка, вони не проводять. Чоловік добровільно щомісячно надає кошти на утримання сина у розмірі 7 000 грн. Також, їй відомо, що чоловік періодично має відносини з іншими жінками, проте вона бажає бути разом з ним. Відтак, просить задовольнити клопотання, подане її представником, про надання строку на примирення. На питання суду, яким чином вона має намір налагоджувати стосунки з чоловіком, відповіла, що буде розмовляти з ним на цю тему. При цьому зазначила, що раніше чоловік таких розмов уникав.

Врахувавши, що позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем, заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам подружжя, а з урахуванням тієї обставини, що подружжя рік проживає окремо і за цей тривалий час не змогли відновити подружні стосунки, суд не вбачав підстав для надання подружжю строку для примирення, у зв`язку із чим ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, відмовив відповідачу у задоволенні клопотання про надання подружжю строку на примирення.

Відповідно до ч. 7 ст. 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Відтак, оскільки позивач ОСОБА_3 категорично заперечував проти надання строку на примирення, та оскільки фактичні обставини справи свідчать, що подружжя впродовж року не змогло дійти примирення, апеляційний суд не вбачає порушення положень ст. 111 СК України судом першої інстанції, яким було відмовлено у наданні подружжю строку на примирення.

При цьому апеляційний суд враховує, що свої наміри примиритися відповідач до дня ухвалення рішення 23 липня 2025 року так і не реалізувала, а також не надала доказів вчинення будь-яких інших дій, спрямованих на її примирення з ОСОБА_3 .

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, встановивши, що сім`я фактично розпалась, збереження сім`ї є неможливим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не відповідатиме взаємним інтересам сторін, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Таким чином, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про формальний підхід суду до розгляду справи та передчасність висновків про розірвання шлюбу.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 25 грудня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.