ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9233/25 Справа № 199/4125/25 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В. В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 24 липня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» (далі ДП «Добропіллявугілля-видобуток») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 20 червня 2022 року вона була прийнята на роботу на посаду заступника директора з економіки і фінансів дирекції з економіки та фінансів ДП «Добропіллявугілля-видобуток» згідно наказу № 131/К від 14 червня 2022 року. 14 лютого 2023 року вона була переведена на посаду директора з економіки та фінансів згідно наказу № 30/к/тр від 13 лютого 2023 року.

04 грудня 2024 року її було звільнено із займаної посади у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно пункту 5 статті 41 КЗпП України відповідно до наказу № 321/к/тр від 04 грудня 2024 року.

Позивачка зазначала, що відповідач при її звільненні не здійснив виплату всіх належних працівнику сум.

Зокрема, згідно інформації про нараховані у грудні 2024 року виплати при звільненні, відповідач був зобов`язаний здійснити виплати у загальному розмірі - 678 546,85 грн. Фактично відповідачем здійснений розрахунок з позивачкою: 30 грудня 2024 року виплачено - 328 220,10 грн.; 10 лютого 2025 року виплачено залишок - 350 326,75 грн.

Позивачка посилалась на те, що з відповідача підлягає стягненню на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 грудня 2024 року по 10 лютого 2025 року включно, який складає - 183 481,44 грн. з наступного розрахунку:

- сумарна нарахована заробітна плата за розрахункові два місяця перед звільненням склала 168 191,36 грн. (жовтень 2024 року 84 138,68 грн.; листопад 2024 року 84 052,68 грн.);

- фактично відпрацьовані протягом розрахункових місяців перед звільненням робочі дні - 44 (жовтень 2024 року 23 дня; листопад 2024 року 21 день);

- середньоденний розмір заробітної плати складає 3 822,53 грн. (168 191,36 грн. / 44 дня);

- кількість робочих днів у періоді невиплати заборгованості 48 днів (грудень 2024 року 19 робочих днів; січень 2025 року 23 робочих дня; лютий 2025 року 6 робочих дня);

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 3 822,53 грн. х 48 днів = 183 481,44 грн. (з 05 грудня 2024 року по 10 лютого 2025 року).

Ураховуючи викладене, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 183 481,44 грн., а також понесені судові витрати.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 24 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У поданій 04 серпня 2025 року апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідач при звільненні позивачки 04 грудня 2024 року здійснив з нею повний розрахунок.

Відповідач своїм правом, передбаченим статтею 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 червня 2022 року позивачка ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду заступника директора з економіки і фінансів дирекції з економіки та фінансів ДП «Добропіллявугілля-видобуток» згідно наказу № 131/К від 14 червня 2022 року.

14 лютого 2023 року позивачка переведена на посаду директора з економіки та фінансів згідно наказу № 30/к/тр від 13 лютого 2023 року.

04 грудня 2024 року позивачку було звільнено із займаної посади у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно пункту 5 статті 41 КЗпП України відповідно до наказу № 321/к/тр від 04 грудня 2024 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме дати розрахунку відповідача для можливості визначення періоду затримки розрахунку.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою статті 47 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті (стаття 117 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними у передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 рок у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) вказано, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Подібна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19)».

Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку (постанова Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 753/13398/16-ц, провадження № 61-2923св24).

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя (постанова Верховного суду від 16 квітня 2025 року у справі № 766/6644/23, провадження № 61-15433св24).

У справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції установлено, що 20 червня 2022 року позивачка ОСОБА_1 була прийнята на роботу на посаду заступника директора з економіки і фінансів дирекції з економіки та фінансів ДП «Добропіллявугілля-видобуток» згідно наказу № 131/К від 14 червня 2022 року (а.с.11-15).

14 лютого 2023 року позивачка переведена на посаду директора з економіки та фінансів згідно наказу № 30/к/тр від 13 лютого 2023 року.

04 грудня 2024 року позивачку було звільнено із займаної посади у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи згідно пункту 5 статті 41 КЗпП України відповідно до наказу № 321/к/тр від 04 грудня 2024 року (а.с.16).

Звертаючись до суду з позовом позивачка зазначала, що відповідач при її звільненні не здійснив виплату всіх належних працівнику сум.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно інформації про нараховані у грудні 2024 року виплати при звільненні, відповідач був зобов`язаний здійснити виплати у загальному розмірі 678 546,85 грн. Фактично відповідачем здійснений розрахунок з позивачкою: 30 грудня 2024 року виплачено - 328 220,10 грн.; 10 лютого 2025 року виплачено залишок - 350 326,75 грн. (а.с.17).

Таким чином, ОСОБА_1 у зв`язку з непроведенням із нею повного розрахунку в день звільнення набула право на стягнення з колишнього роботодавця сум, передбачених статтею 117 КЗпП України.

Колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи наявні розрахункові листи про розмір нарахованої та виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 , які дають можливість суду відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» обчислити розмір середньої заробітної плати.

Отже, висновок суду першої інстанції про те, що позивачкою не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є помилковим.

Таким чином, суд першої інстанції, неправильно застосувавши норми матеріального права, не визначив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню, не встановив відповідних фактичних обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення, та не надав оцінки доказам, які містяться у матеріалах справи.

Колегія суддів звертає увагу, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 листопада 2025 року було витребувано у ДП «Добропіллявугілля-видобуток» довідку про середньомісячну та середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 за два повні відпрацьовані нею місяці, що передували звільненню, згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Копія вказаної ухвали була отримана ДП «Добропіллявугілля-видобуток» 20 листопада 2025 року на офіційну електронну адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та яка зареєстрована в Електронному кабінеті ЄCITC (а.с.93).

Проте, вимоги ухвали апеляційного суду відповідачем не були виконані, витребувані судом докази не надані.

Відповідно до частини десятої статті 84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, також залишити позовну заяву без розгляду.

Вирішуючи питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні колегія суддів виходить з того, що такий заробіток підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки за період з 05 грудня 2024 року по 10 лютого 2025 року.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 5 Порядку № 100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даній конкретній ситуації має застосовуватись розмір доходу позивачки за жовтень 2024 року і листопад 2024 року, тобто за два фактично відпрацьовані місяці.

Як вбачається з розрахункових листів про розмір нарахованої та виплаченої заробітної плати ОСОБА_1 , сумарна нарахована заробітна плата за розрахункові два місяця перед звільненням склала 168 191,36 грн. (жовтень 2024 року 84 138,68 грн.; листопад 2024 року 84 052,68 грн.);

Фактично відпрацьовані протягом розрахункових місяців перед звільненням робочі дні 44 (жовтень 2024 року 23 дня; листопад 2024 року 21 день);

Середньоденний розмір заробітної плати складає 3 822,53 грн. (168 191,36 грн. / 44 дні);

Відтак середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивачки за період з 05 грудня 2024 року по 10 лютого 2025 року становить - 183 481,44 грн. (3 822,53 грн. х 48 днів = 183 481,44 грн.).

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає задоволенню, а з відповідача на користь позивачки необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 грудня 2024 року по 10 лютого 2025 року в розмірі - 183 481,44 грн.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи (пункти 1, 3 частини першої статті 376 ЦПК України).

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить колегія суддів та вважає що суд першої інстанції в частині доводів що стали предметом апеляційного оскарження не виконав вимоги про законність та обґрунтованість рішення суду, висновки суду в частині позовних вимог, в задоволенні яких судом відмовлено здійснені з недотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для задоволення апеляційної скарги, скасування рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 24 липня 2025 року та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог про стягнення з ДП «Добропіллявугілля-видобуток» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі - 183 481,44 грн.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 3 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів.

Статтею 141 ЦПК України закріплено порядок розподілу судових витрат між сторонами.

За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Приймаючи до уваги висновок апеляційного суду про скасування рішення та задоволення позовних вимог, з відповідача ДП «Добропіллявугілля-видобуток» на користь позивачки ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останньою за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в загальному розмірі - 3 229,85 грн. (1 467,85 + 1 762,00 = 3 229,85).

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 24 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 183 481,44 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Добропіллявугілля-видобуток» на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 3 229,85 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 25 грудня 2025 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида