головуючий у суді І інстанції Диба О.В.
провадження № 22-ц/824/6209/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Київської міської державної адміністрації в особі Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права власності на квартиру, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Зазначила, що 19 грудня 2023 року після поїздки у громадському транспорті виявила втрату оригіналу свідоцтва про право власності на належну їй квартиру.

Оскільки звернення позивача до органів поліції щодо розшуку втраченого документу виявилися безрезультатними, позивач звернувся до КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» із заявою про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, проте отримав тільки інформаційну довідку від 08 березня 2024 року, яка не є правовстановлюючим документом.

Позивач також звертався до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу КМР (КМДА), проте розгляд було зупинено до отримання відомостей про зареєстровані до 01 січня 2013 року речові права.

Як вказує позивач, станом на дату звернення до суду з позовом жодного рішення за його зверненням прийнято не було. Посилаючись на те, що право власності позивача на належну їй квартиру не визнається обома відповідачами, у зв`язку з чим виникли перешкоди у реалізації його права власності, позивач просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення мотивовано тим, що суд першої інстанції, дослідивши докази у справі, дійшов висновку про те, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

Скаржник вказує, що КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації»вважаючи, що свідоцтво про право власності на квартиру не є правовстановлювальним документом на квартиру відмовив позивачу в отриманні дубліката втраченого свідоцтва про право власності на квартиру від 10 вересня 1996 року.

На думку апелянта, оскільки саме КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» відмовило у видачі дублікату правовстановлюючого документу, чим фактично втрутилась в право власності позивача, належним відповідачем у справі є саме КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації».

Щодо ефективності обраного способу захисту порушених прав скаржник зазначає: на заяву позивача про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру від 10 вересня 1996 року КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» видало інформаційну довідку від 08 березня 2024 року, що не є правовстановлювальним документом на квартиру.

Відтак, такий спосіб захисту, як видача дубліката свідоцтва, є неможливий через незаконні дії та бездіяльність відповідача КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації»,який втратив свій оригінал свідоцтва.

В свою чергу, відповідач Київська міська державна адміністрація право власності позивача на квартиру не визнає, у зв`язку з чим безпідставно ухиляється від реєстрації прав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

На думку апелянта, не є ефективним способом захисту прав звернення за виданою дублікату правовстановлюючого документу до відповідних органів, адже зазначеними органами (КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації»та Київська міська державна адміністрації в особі Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)) право власності позивача на квартиру не визнається, у зв`язку з чим і звернулась до суду з позовною заявою.

За таких умов, права позивача порушує КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» та не видає дублікат свідоцтва і не може цього зробити у зв`язку з його втратою; та Київська міська державна адміністрація, який не визнає існування у позивача права власності, через що ухиляється від реєстрації цього права в ДРРП.

Таким чином, враховуючи, що право власності позивача на квартиру не визнається обома відповідачами, а відповідно відсутня можливість отримання дублікату правовстановлюючого документу у відповідних органах, належним способом захисту буде подання позовної заяви про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності на квартиру.

Від Київської міської державної адміністрації в особі Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги в позовних вимог частині вимог до них.

Учасники у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Згідно з ордеру на жиле приміщення в будинку ЖБК «Квазар-13» №100734 від 18 березня 1994 року позивачу видано вказаний ордер на право зайняття жилого приміщення площею 28,68 кв.м., яке складається з двох кімнат квартири АДРЕСА_2 , у наступному складі сім`ї: ОСОБА_1 (позивач у справі) та її син ОСОБА_2 (а.с.19).

Згідно з довідки ЖБК «Квазар-13» від 02 лютого 2024 року, ОСОБА_1 є власником кооперативної квартири АДРЕСА_1 . 26 квітня 1994 року нею сплачено суму пайового внеску у сумі 186288 крб у повному обсязі (а.с.20).

В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про право власності на квартиру, з якої вбачається, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 (а.с.21).

Наявний в матеріалах справи технічний паспорт на вказану квартиру оформлений на ім`я ОСОБА_1 (а.с.22-26).

Згідно з відповіді Оболонського районного УП ГУНП у м. Києві від 26 грудня 2023 року, встановити обставини, свідків та очевидців втрати позивачем оригіналу свідоцтва про право власності на належну йому квартиру не видалось можливим, у зв`язку з чим позивачу було рекомендовано звернутися за відновленням втраченого документу за місцем його видачі (а.с.30).

З інформаційної довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 08 березня 2024 року убачається, що квартира АДРЕСА_1 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 (а.с.32).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач зверталась до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) щодо надання адміністративної послуги, а саме: державної реєстрації права власності на нерухоме майно, проте у зв`язку з відсутністю відомостей про зареєстровані речові права до 01 січня 2013 року державним реєстратором було прийнято рішення про зупинення розгляду справи та направлення запиту до БТІ з метою отримання вказаної інформації, після чого розгляд заяви відновиться (а.с.33,34).

Виходячи з пояснень позивача, станом на дату звернення до суду з вказаним позовом жодного рішення за його зверненням прийнято не було.

Відповідно до положень статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.

Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права.

Тобто відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

При цьому неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Оскільки, реєстрація права власності не належить до повноважень КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації», останнім прав позивача не порушено, тому судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позовних вимог до неналежного відповідача - КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації».

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.

Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Оскільки, з матеріалів справи встановлено, що право власності на належну позивачу квартиру за ним зареєстровано та ніким не оспорюється, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звернення позивача до суду з вказаним позовом з метою отримання рішення суду як правовстановлюючого документу та подальшої державної реєстрації права власності на підставі такого рішення не є належним способом захисту права та охоронюваного законом інтересу позивача, оскільки нормами чинного законодавства передбачена процедура видачі дублікату правовстановлюючого документу у випадку втрати оригіналу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту його порушених прав, шляхом визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 не є ефективним з огляду на правовідносини, що склались між сторонами, та відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на квартиру.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 23 грудня 2025 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська