Справа № 487/8223/25
Провадження № 2/487/3831/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.12.2025 м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючої судді Скоринчук К.М., розглянувши цивільну справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", через свого представника Ванжа Н.В. звернулося у Заводський районний суд м. Миколаєва з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 25.03.2011 у загальному розмірі 113 234,57 грн, а також судових витрат.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що відповідач звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг у зв`язку з чим підписав Анкету-заяву № б/н від 25.03.2011 та приєднався до Умов та правил надання банківських послуг саме в тій редакції, що діяла на дату підписання та розміщена на сайті банку https://privatbank.ua/terms.

На підставі вказаної Анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку, на яку було встановлено початковий кредитний ліміт, який у подальшому збільшився до 90 000,00 грн.

У позові вказав, що відповідач після отримання картки за умовами укладеного з Банком договору здійснив дії щодо проведення її активації, користувався карткою, а також отримував кредитні кошти з власної ініціативи.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на положення ст. ст. 207, 638 ЦК України, а також вказує, що свідченням визнання відповідачем угоди є факт користування картковим рахунком та використання кредитних коштів, що відповідає положенням ч. 2 ст. 642 ЦК України.

Позивач зазначає, що свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. При цьому, відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором.

Крім того, вказував, що впроцесі користування рахунком відбулася зміна відсоткової ставки на 40,8 % річних. Зазначав, що у процесі користування кредитним рахунком клієнту були завжди доступні у вільному доступі на сайті банку та у додатку Приват24 умови обслуговування кредитних карток, які банк постійно пропонує клієнту для ознайомлення огляду кожного наступного разу, коли відбуваються навіть незначні зміни.

Звертав увагу суду на те, що у процесі користування рахунком 06.01.2023 відповідачем підписано Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також погоджені інші суттєві умови користування кредитним рахунком. Заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг Відповідачем підписано власноруч на планшеті. При цьому, на момент підписання зазначеної вище Заяви заборгованість відповідача становила 10 047,00 грн. Тому вважав, що відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування зокрема щодо сплати відсотків.

У зв`язку з порушенням відповідачем зобов`язань за кредитним договором від 25.03.2011 станом на 22.09.2025 має заборгованість за кредитним договором у розмірі 113 234,57 грн, яка складається з: 91 499,06 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 21 735,51 - заборгованості за простроченими відсотками.

Внаслідок невиконання відповідачем умов договору, позивач був змушений звернутися з названим позовом до суду.

Ухвалою суду від 03.11.2025 провадження по зазначеній справі було відкрито та справа призначена до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Одночасно запропоновано відповідачу у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Заводського районного суду міста Миколаєва заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов.

Копію ухвали надіслано сторонам.

За зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача направлялась ухвала про відкриття провадження, позовна заява з додатками, які повернулись з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою".

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Отже, зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та/або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін та/або письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами у відповідності з нормою частини п`ятої статті 279 та частини 8 статті 178 ЦПК України.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини є достатніми для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до такого висновку.

Відповідно до статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини першої статті 207ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частина друга статті 207 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини другої статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (статті 1055 ЦК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ч. 1 статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 25.03.2011 був укладений договір про надання банківських послуг, відповідно до якого відповідачу видано кредитну картку з встановленим кредитним лімітом у розмірі 300,00 грн станом на дату відкриття рахунку ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), який згодом був збільшений та станом на 07.02.2024 становив 90 000,00 грн (а.с. 78, 80).

З матеріалів справи вбачається, що АТ КБ «ПриватБанк» виконав умови цього договору та надав відповідачу у користування кредитні кошти, а відповідач отримав у користування ці кошти, однак не виконав своїх зобов`язань щодо їх повернення, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитом у розмірі 91 499,06 грн.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитом в сумі 91 499,06 грн.

Що стосується стягнення з відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитом, то суд звертає увагу на те, що в Анкеті-заяві відповідача, як позичальника, від 25.03.2011 відсутні умови договору про встановлення процентної ставки за користування кредитом та за прострочення повернення кредитних коштів.

У вказаній Анкеті-заяві зазначено особисту інформацію ОСОБА_2 , а саме: прізвище, ім`я, по батькові, серію та номер паспорта, сімейний стан, освіту, адресу проживання, адресу реєстрації, номери засобів зв`язку, інформацію про місце роботи тощо.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема відсотки за прострочення повернення кредиту.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 25.03.2011 року, посилався на те, що відповідачу були завжди доступні у вільному доступі на сайті банку та у додатку Приват24 умови обслуговування кредитних карток, які банк постійно пропонує клієнту для ознайомлення огляду кожного наступного разу, коли відбуваються навіть незначні зміни. Вказував, що 25.06.2024 відповідачем був підписаний паспорт споживчого кредиту, у якому також є є інформація про відсоткові ставки по кредитування по картковим рахункам та ОСОБА_2 не надала банку жодного разу заперечення щодо розміру відсоткової ставки, при цьому частково погашала заборгованість, що, на думку позивача, свідчить про обізнаність клієнта з умовами кредитування.

Крім того, вважав, що підписання відповідачем у процесі користування рахунком 06.01.2023 року Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг свідчить про те, що відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування зокрема щодо сплати відсотків.

Посилався на Умови та Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, які розміщені https://privatbank.ua/terms та Витяг з яких додано позивачем до матеріалів позовної заяви.

Проте, з такою думкою позивача суд погодитися не може.

Термін «паспорт споживчого кредиту» вживається у Закону України Про споживче кредитування лише в розділі II «Інформаційне забезпечення договору про споживчий кредит та дії, що передують його укладенню» та у Додатку 1 зі стандартизованою формою такого паспорта. Приписи про умови договору про споживчий кредит, його форму, порядок укладення та розірвання визначені у розділі ІІІ «Договір про споживчий кредит» цього Закону. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону України Про споживче кредитування, чинного на момент виникнення спірних правовідносин). З огляду на ці норми закону паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими банк зобов`язаний його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, підписання такого паспорта не означає укладення кредитного договору. Паспорт споживчого кредиту не є тим документом, який Закон України Про споживче кредитування включає до форми договору про споживчий кредит (стаття 13).

Також у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19), від 21 жовтня 2020 року у справі № 194/1387/19 (провадження № 61-7416св20) у спорах між фізичною особою та банком, суди виходили з того, що матеріали справи містять паспорт споживчого кредиту, тобто інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (стандартизована форма). Вказаний документ підписано позичальником, при цьому вказано, що він підтверджує отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування. Тобто суди виходили з того, що паспорт споживчого кредиту є пропозицією укласти кредитний договір, коли особа, ознайомившись із паспортом споживчого кредиту, власним підписом підтверджує отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, наданою виходячи із обраних ним умов кредитування.

Суд відхиляє надану позивачем роздруківку паспорту споживчого кредиту із зазначенням умов по декільком типам кредитних продуктів банку, оскільки він підписаний відповідачем 25.06.2024 та інформація зазначена у ньому має загальний характер, у той час як кредитний договір на який посилається позивач, як на підставу виникнення зобов`язань, укладений 25.03.2011.

Витягом з "Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку", що надані банком на підтвердження позовних вимог, визначено, зокрема: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

Проте, долучений до позовної заяви Витяг не містять підпису відповідача, а отже, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25.03.2011 шляхом підписання Анкети-заяви. Матеріали справи також містять підтверджень, що саме долучені позивачем до позовної заяви Витяг з Умов, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до "Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку".

Суд також критично оцінює доводи позивача про узгодженість між сторонами розміру відсотків за прострочення виконання зобов`язань, що викладені у Заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 06.01.2023, оскільки, як слідує з розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 25.03.2011, позивачем нараховувалася процентна ставка за порушення строків розрахунків різного розміру та у різні періоди часу, зокрема, з 14.11.2012 до 31.12.2012, з 12.02.2013 до 15.04.2013 та з 21.08.2013 до 29.08.2014 у розмірі 30,0%; у період з 01.09.2014 до 31.03.2015 у розмірі 34,8%; з 01.04.2015 до 31.05.2015 43,2%; з 01.06.2015 до 01.03.2017 3,6%, а з 06.03.2017 до 31.07.2020 3,5%; з 01.08.2020 до 28.02.2022 3,4%; з 01.04.2022 до 31.08.2022 1,7% та з 01.09.2022 до 01.07.2023 та з 01.11.2023 до 22.09.2025 3,4%.

Крім того, з 01.07.2019 до 30.11.2019 та з 01.02.2020 до 29.02.2020 процентна ставка на прострочений кредит становила 84%, з 01.03.2020 до 31.07.2020 42,0%, з 01.08.2020 до 28.02.2022 40,8%, з 01.04.2022 до 31.05.2022 20,4%, а з 01.06.2022 до 30.06.2023 та 01.11.2023 до 22.09.2025 у розмірі 40,8%.

Матеріали справи не містять достовірних та беззаперечних доказів того, що сторонами договори було досягнуто домовленості щодо розміру відсотків як за користування кредитними коштами, так і за прострочення повернення кредитних коштів у визначені розрахунком заборгованості періоди.

За такого, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні вимог про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 21 735,51, як такими, що не передбачені договором.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню і з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути заборгованість за тілом кредиту у розмірі 91499,06 грн, в іншій частині позовних вимог слід відмовити.

На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки судом частково задоволено позов, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати по оплаті судового збору у пропорційному розмірі до задоволених позовних вимог в сумі 1 957,42 грн.

Керуючись статтями 7, 8, 12, 13, 141, 258-259, 264-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Частково задовольнити позов Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за тілом кредиту за кредитним договором № б/н від 25.03.2011 станом на 22.09.2025 в розмірі 91 499,06 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору у пропорційному розмірі до задоволених позовних вимог в сумі 1 957,42 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 25.12.2025.

Повне найменування сторін:

Позивач: Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», , адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д;

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя: К.М. Скоринчук