КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Засторожнікової К.С., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної Податкової Служби у місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом до Головного управління Державної Податкової Служби у місті Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відповідно до якого просила стягнути з Державного бюджету України на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 29 березня 2024 року посадовою особою -начальником відділу перевірок платників податків з окремих питань та якості контрольно-перевірочної роботи управління податкового аудиту фізичних осіб Головного управління ДПС у м. Києві Піонтом О.М. було складено відносно неї - ОСОБА_1 протокол № 5021 про адміністративне правопорушення К 5021/І/26-15-24-02-09 за ст. 164 КУпАП.

Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 24 червня 2024 року у справі № 760/8225/24 провадження про адміністративне правопорушення відносно позивача закрито у зв`язку із відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності відносно неї, яка в подальшому закрита судом, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали вказане провадження, внаслідок чого вважає, що їй було завдано моральної шкоди, яку оцінює в 10 000 грн.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києвавід 17 липня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального та процесуального права, не в повному обсязі досліджено матеріали справи.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції зазначив про відсутність у постанові Солом`янського районного суду м. Києва від 24 червня 2024 року у справі № 760/8115/24, якою закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача, висновків про протиправність дій посадової особи Головного управління Державної Податкової служби у місті Києві.

При цьому, вказавши, що у разі відповідності протоколу та вчинення працівниками податкового органу під час складання постанови усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень, та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій податкового органу щодо складання такого протоколу.

Вказує, що під час розгляду справи про адміністративне правопорушення на орган (посадову особу), зокрема, на суд, не покладено обов`язку встановлення законності чи протиправності дій працівника уповноваженого органу під час складання протоколу про адміністративне правопорушення та обов`язкового зазначення про це в ухваленому рішенні за наслідками розгляду такого протоколу.

Вважає, що під час розгляду справи про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи уповноваженого органу при здійсненні нею своїх повноважень (ст. 1147 ЦК України) під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, суд має дослідити не тільки відповідне судове рішення у справі про адміністративне правопорушення, а також дослідити матеріали відповідної справи на предмет наявності можливих протиправних дій з боку уповноваженої особи, у разі якщо відповідної оцінки не надано судом у відповідному рішенні у справі про адміністративне правопорушення.

Отже, через не дослідження судом матеріалів справи про адміністративне правопорушення останнім не було встановлено, що у протоколі № 5021 про адміністративне правопорушення К 5021/І/26-15-24-02-09 від 29.03.2024 зазначено про начебто вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 164 КУпАП, при цьому, у протоколі одночасно зазначено, що відповідальність передбачена вже за ч. 1 ст. 164-1 КУпАП.

Також вказує, що оскільки відносно неї було складено протокол про притягнення до адміністративної відповідальності безпідставно, вважає доведеним факт наявності моральної шкоди, що завдана їй провадженням у справі про адміністративне правопорушення, яка полягає у моральних переживаннях, почуття образи, емоційної напруги, нервозності та інших негативних переживань, викликаних незаконним притягненням до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, яке не вчиняла.

Перебуваючи у пригніченому емоційному стані через здійснення адміністративного провадження, яке тривало понад три місяці, що завдавало їй додаткових моральних страждань через правову невизначеність та порушило її нормальний спосіб життя. Весь цей час перебувала у пригніченому стані, оскільки санкція інкримінованої їй статті 164 КУпАП передбачає накладення стягнення у розмірі від 17 000,00 до 34 000,00 грн, що є дуже великою сумою для неї як для безробітної домогосподарки, хоча лише намагалася продати непотрібну їй раніше придбану для власних потреб річ.

Крім того, додатково вимушена була витратити час та сили на прибуття до суду для ознайомлення з матеріалами справи та повторно для розгляду справи, що також завдало їй додаткових маральних страждань, оскільки до винесення рішення у справі дуже хвилювалася через можливе накладення на неї непомірного грошового стягнення.

Таким чином, вважає, що понесла значні моральні втрати через протиправне здійснення щодо неї провадження у справі про адміністративне правопорушення, які призвели до позбавлення її можливостей реалізації своїх нормальних життєвих звичок і бажань, які могла би реалізувати не витрачаючи часу на підготовку свого захисту під час розгляду справи в суді, прибуття та участь в судовому засіданні з метою належного захисту її порушених прав та доведення невинуватості, що тривало понад три місяці.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просив скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 липня 2025 рокута ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Вирішити питання розподілу судових витрат.

06 листопада 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника Головного управління Державної Податкової Служби у місті Києві- Сметанюка Р.М. відповідно до якого останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У відзиві представник відповідача у справі вказує на те, що під час розгляду Солом`янським районним судом міста Києва справи № 760/8115/24, судом не було встановлено невідповідності дій (бездіяльності) працівника податкового органу щодо складання протоколу відносно позивачки, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, також судом не було встановлено обставин вчинення по відношенню до позивача посадовою особою податкового органу дій, які мали ознаки свавільності.

Мотивуючи винесене рішення, суд посилається на недоведеність обставин здійснення позивачкою систематичної підприємницької діяльності.

Таким чином, за наслідками розгляду цивільної справи судом не встановлено неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб Головного управління ДПС у м. Києві.

Крім того, судом також зазначено й те, що у спірних правовідносинах закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося не через невідповідність протоколу вимогам закону або через інші протиправні дії працівників ГУ ДПС у м. Києві під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, тому судом наслідками розгляду вказаної цивільної справи не встановлено підстав, визначених статтею 1174 ЦК України, для відшкодування шкоди, у позивача не виникло право на відшкодування моральної шкоди, у зв`язку із чим відсутні підстави для задоволення позову.

За таких обставин, позивачем не доведено наявності усіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення для відшкодування моральної шкоди (факт наявності моральної шкоди, обґрунтування визначення розміру моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідачів та завданням такої шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 29 березня 2024 року начальником відділу перевірок платників з окремих питань, та якості контрольно-перевірочної роботи управління податкового аудиту фізичних осіб Піонтом О.М. за результатами здійснення функції контролюючого органу, передбаченої підпунктом 19-1, 1.8 пункту 19-1.1. статті 19-1 Податкового Кодексу України, щодо забезпечення достовірності та повноти обліку платника податків ОСОБА_1 встановлено наступне: продаж чаю через мережу інтернет - ОЛХ та здійснено оплату на особистий рахунок фізичної особи ОСОБА_1 , при цьому встановлено, що фізична особа ОСОБА_1 не зареєстрована фізичної особою підприємцем, чим вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ст. 164 КУпАП.

24 червня 2024 року Солом`янським районним судом міста Києва у справі №760/8115/24 відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 164 КУпАП була винесена постанова, на підставі якої провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 164 КУпАП було закрито у зв`язку із відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення.

Зі змісту постанови суду слідує, що матеріали справи не містять даних підтвердження систематичного здійснення ОСОБА_1 господарської діяльності, що виражається у систематичному продажу нею товарів, продуктів харчування, та отримання від такої діяльності регулярного прибутку. Таким чином, суд дійшов до висновку, що дії ОСОБА_1 не охоплюються складом адміністративного правопорушення за ч. 1 ст. 164 КУпАП.

Водночас, зі змісту постанови суду не слідує, що дії посадової особи податкового органу стосовно складення відносно позивачки протоколу носили протиправний та незаконний характер.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог мотивував своє рішення тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідача Головного Управління ДПС у місті Києві, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до неї застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності.

При цьому сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяли позивачу моральної шкоди.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені частиною сьомою статті 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення.

У статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що в наведених у статті цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята, шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Звертаючись з позовом позивачка посилалася на те, що посадовою особою начальником відділу перевірок платників податків з окремих питань та якості контрольно-перевірочної роботи управління податкового аудиту фізичних осіб Головного управління ДПС у м. Києві Піонтом О.М. безпідставно складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене статтею 164 КУпАП, відносно неї, чим завдав суттєвих моральних страждань, що призвело до порушення її нормальних життєвих звичок.

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, як вбачається із матеріалів, що за протоколом про адміністративне правопорушення №5021 від 29 березня 2024 року, суд прийняв рішення про закриття провадження внаслідок відсутності складу адміністративного правопорушення. В постанові суду про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не зазначено протиправність дії працівників ДФС, а сам по собі факт закриття провадження у справі не може бути підставою для відшкодування шкоди.

Встановивши, що позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідача, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого КУпАП, до неї застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішено лише судом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Згідно зі статями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За вказаних обставин доводи апелянта про незаконність судового рішення є необґрунтованими. Нових доказів, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції, позивачем не надано.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що закриття справи про адміністративне правопорушення не є самостійною підставою для виникнення права на відшкодування шкоди, а є передумовою для відшкодування такої шкоди у разі вчинення відповідними особами дій, які полягали б у незаконному накладенні адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, вчиненні інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконній конфіскації майна, незаконному накладенні штрафу.

При цьому, апеляційний суд враховує та вважає правильним посилання суду першої інстанції на правовий висновок, зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року за наслідками розгляду справи № 335/6977/22.

Так, Велика Палата Верховного суду у даній постанові вказала : « 45. Відповідно до статті 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

46 . Згідно зі статтею 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; за наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до такого протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.

Під час складення протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюють її права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

…

50. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.

51. Велика Палати Верховного Суду також вже досліджувала питання порядку оскарження дій працівників поліції у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 сформулювала такі висновки.

Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.

Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

52. Застосовним до розглядуваної справи є також висновок Верховного Суду, сформульований у постанові від 22 червня 2023 року у справі № 752/5417/19, про те, що факт складання поліцейським протоколу не вказує на фактичну вину особи в ДТП. Протокол є носієм доказової інформації, яка в подальшому може бути використана органом, який здійснює розгляд справи про адміністративне правопорушення з метою прийняття рішення щодо наявності або відсутності складу адміністративного правопорушення в діях особи. Протокол фіксує обставини та факти виявлених порушень законодавства та не є рішенням, що створює правові наслідки і не змінює стан суб`єктивних прав особи, оскільки таким рішенням є постанова, яка приймається на підставі протоколу.

53. Узагальнюючи висновки у питанні визначення правової природи протоколу про адміністративне правопорушення та функції патрульних поліцейських під час його складання, Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що на уповноважену особу підрозділу поліції під час оформлення матеріалів ДТП покладено обов`язок зафіксувати всі обставини її скоєння з визначенням особи, яка за встановленими обставинами та з високим ступенем вірогідності вчинила адміністративне правопорушення, скласти стосовно такої особи протокол про адміністративне правопорушення та надіслати його до суду.

54. Водночас на патрульного поліцейського під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До повноважень патрульного поліцейського не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу підрозділу поліції покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.

55. Оцінку доказів патрульний поліцейський повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки поліцейського є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.

56. Своєю чергою оцінку доказів, зібраних та зафіксованих патрульним поліцейським, та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів.

57. Отже, оформлення патрульним поліцейським матеріалів про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.

58. Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення. …

61. Повторюючи висновки, сформульовані у справі № 638/3490/18, які вже наведені у пункті 51 цієї постанови, Велика Палата Верховного Суду окремо зазначає, що процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які полягають у фіксації адміністративного правопорушення, можуть бути оцінені на предмет відповідності закону чи іншому нормативному акту судом під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, оскільки оцінка таких дій без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності сукупно з іншими доказами є неможливою.

67. Невідповідність протоколу вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, або складання неповноважною особою може мати наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

68. Отже, відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення його уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення (близький за змістом висновок сформульовано у постанові Верховного Суду від 10 травня 2018 року у справі № 760/9462/16).

69. Відсутність у судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, висновків суду про невідповідність (суперенчність) дій працівників патрульної поліції вимогам закону при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не перешкоджає зверненню особи до суду з вимогами про відшкодування шкоди за очевидно протиправні чи навіть свавільні дії поліцейських.

70. У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.

71. Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях працівників патрульної поліції під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень у працівника патрульної поліції на складання протоколу про адміністративне правопорушення, складання працівниками патрульної поліції протоколу про адміністративне правопорушення стосовно особи, яка не була учасником ДТП, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.

72. У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.

73. Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.

74. Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) працівників патрульної поліції як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій.

75. Підсумовуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками патрульної поліції під час складання протоколу усіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень та за відсутності ознак свавільності таких дій, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який сам по собі підтверджує протиправність дій патрульних поліцейських щодо складання такого протоколу.

76. При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників патрульної поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії патрульного поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників патрульної поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності».

Як слідує із положень ст. 255 ч.1 п.1 Кодексу України про адміністративні правопорушення право на складення протоколів за ст. 164, 164-1 КУпАП мають уповноваженні на те посадові фінансових органів тобто начальник відділу перевірок платників податків з окремих питань та якості контрольно-перевірочної роботи управління податкового аудиту фізичних осіб Головного управління ДПС у м. Києві Піонт О.М. при складені відносно неї - ОСОБА_1 протоколу № 5021 про адміністративне правопорушення К 5021/І/26-15-24-02-09 за ст. 164 КУпАП діяв в межах наданих йому повноважень.

Доказів того, що вказані дії містили ознаки неправомірності чи свавільності матеріали справи не містять, тому колегія суддів повністю погоджується висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволенні позову.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ,залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києвавід 17 липня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню відповідно до норм п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Постанова складена 24 грудня 2025 року.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв