Справа № 570/2943/24
Номер провадження 2/570/154/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року Рівненський районний суд Рівненської області у складі:

судді Гнатущенко Ю.В.

з участю секретаря судових засідань Іллюк С.Р.,

позивач ОСОБА_1 в режимі відеоконференції

представник позивача адвокат Іващенко І.І.

представника відповідача МЮУ Вороновська М.А.

представник відповідача ДУ "ГВК (№96)" Дмитрук І.М. у судовому засіданні 10.12.2025 р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Рівненського районного суду Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи "Городищенська виправна колонія", Міністерства юстиції України в особі Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна казначейська служба України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області про відшкодування моральної та фізичної шкоди, - про відшкодування моральної та фізичної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У червні 2024 р. представник позивача ОСОБА_1 адвокат Іващенко І.І. звернулася до Рівненського районного суду Рівненської області із позовом до відповідача Державна установа «Городищенська виправна колонія (№96)», Міністерства юстиції України в особі Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області та просить стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти в розмірі 14 000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної та фізичної шкоди.

В обґрунтування позову вказує, що позивач ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі, з 11.07.2021 р. відбуває покарання в секторі максимального рівня безпеки Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)".

Під час відбування позивачем свого покарання в ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)" адміністрацією установи не дотримано вимог чинного законодавства України, щодо належного утримання засудженого в карцері. Зокрема в порушення абз.3 ч.11 ст.134 КВК та абз. 2 п. 6 розділу XXI Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань Позивача не було забезпечено індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою в період з 22.06.2022 до 06.07.2022 року.

Враховуючи наявні порушення позивач був вимушений звернутися до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)", в якому просив визнати протиправними дії відповідача при утриманні в період з 22.06.2022 року до 06.07.2022 року у карцері, а саме: які полягають у не забезпеченні індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою, у використанні відеокамери під кутом, що охоплює санітарний вузол та поводженні, що принижує гідність позивача, у створенні житлово-побутових умов, що не відповідають правилам санітарії та гігієни та зобов`язати Відповідача при триманні у карцері утриматися від вчинення дій, які полягають у не забезпеченні індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою, у використанні відеокамери під кутом, що охоплює санітарний вузол та поводженні, що принижує гідність позивача, у створенні житлово-побутових умов, що не відповідають правилам санітарії та гігієни.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 року у справі №460/24640/22 позов ОСОБА_1 до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій задоволено частково. Визнано протиправними дії Державної установи Городищенська виправна колонія (№96) щодо незабезпечення засудженого ОСОБА_1 індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою при його утриманні у карцері в період з 22.06.2022 до 06.07.2022 року.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.09.2023 року у справі №460/24640/22 апеляційні скарги ОСОБА_1 та ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)" було залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 року у справі № 460/24640/22 без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.12.2023 року у справі № 460/24640/22 касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 460/24640/22 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи Городищенська виправна колонія (№96) про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій повернуто особі, яка її подала.

У зв`язку із встановленням у справі № 460/24640/22 фактів та обставин, які підтверджують протиправні дії Відповідача при утриманні засудженого ОСОБА_1 в період з 22.06.2022 р. до 06.07.2022 р. у карцері, а саме: які полягають v не забезпеченні індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою та у відповідності до вимог чинного законодавства, у Позивача виникло право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та відшкодування завданої моральної та фізичної шкоди відповідно до такого.

Позивач наводить положення ч. 2 ст. 19 Конституції України; ч.3 ст.63 Конституції України та ч.2 ст.7 КВК України, також наводить положення ст.ст.3, 5, ч.1 ст. 102, ст. 115 КВК України та вказує, що засудженим надається індивідуальне спальне місце і постільні речі. Вони забезпечуються одягом, білизною і взуттям за сезоном з урахуванням статі і кліматичний умов, а в лікувальних закладах - спеціальним одягом і взуттям.

Звертає увагу, що національне законодавство України не дає тлумачення поняттю «необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни» та не встановлює окремого законодавчого регулювання щодо визначення складових цього поняття.

Про те вимоги щодо умов утримання ув`язнених встановлені також міжнародними правовими актами, приписи яких є обов`язковими для виконання всіма національними органами державної влади. Відсутність відомчого нормативного правового регулювання не може визнаватися достатньою і вагомою підставою для невиконання позитивних зобов`язань держави, визначених на рівні національного і міжнародного законодавства.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі № 460/2999/18, від 17 березня 2020 року у справі № 460/2703/18, від 27 березня 2020 року у справі № 460/2834/18.

Вказує вказує на міжнародні договори - Мінімальні стандартні правила поводження з в`язнями (резолюція 663 СІ (XXIV) ООН від 30 серпня 1955 року), Європейські пенітенціарні (в`язничні) правила (Рекомендація № R (2006) 2 від 01 лютого 1987 року Комітету Міністрів держав- учасниць) згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і які відповідно є частиною кримінально- виконавчого законодавства України, яке регулює порядок і умови виконання та відбування покарань та забезпечення права засуджених під час відбування покарань.

Наводить положення ст.ст. 132, 134 КВК України, Правила внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, які затверджені Наказом Міністерства юстиції від 28.08.2018 № 2823/5 та вказує, що 09.06.2022 р. позивач допустив порушення встановленого порядку відбування покарання.

Листом Рівненської окружної прокуратури від 04.08.2022 року № 50-62- 2853-22 повідомлено про те, що за результатами перевірки відповідно до абзацу 2 пункту 6 розділу 21 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 №2823/5 у ДІЗО, карцері або ПКТ (ОК) засуджені забезпечуються індивідуальним спальним місцем і постільними речами. Постільні речі видаються тільки під час сну, верхній одяг на час виходу з приміщення. Разом з тим, всупереч зазначеним вимогам спальне місце не забезпечено, оскільки останнє зберігалося у вертикальному положенні.

Отже, наведеними нормами чинного законодавства, (ч. 11 ст. 134 КВК України) передбачено обов`язок установи забезпечити позивача у карцері спальним місцем без обмеження у часі та постільними речами з обмеженням у часі (на час сну). Однак, під час утримання позивача у карцері такий обов`язок відповідачем не виконано, оскільки спальне місце зберігалося у вертикальному положенні, що сукупно підтверджується наявним у матеріалах справи листом Рівненської окружної прокуратури від 04.08.2022 р. № 50-62-2853-22 та показаннями засудженого ОСОБА_1 .

Позивач неодноразово звертався до адміністрації установи про порушення своїх прав під час перебування в карцері. Направляв відповідні заяви до начальника колонії, але тільки після ігнорування ним цих заяв, був вимушений звернутися до Рівненської окружної прокуратури зі скаргою на неналежні умови утримання в карцері.

Наводить положення ч. 1 ст. 1 КВК України, п. 15 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV (далі - Закон № 2713-IV), п.п. 12 п. 5 Положення про Державну установу Городищенська виправна колонія (№96), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27 червня 2018 року №2134/5 та вказує, що відповідно до вказаних положень законодавства України саме на Відповідача та його посадових і службових осіб покладається обов`язок створювати належні умови для тримання засуджених, які включають в себе: матеріально- побутове забезпечення засуджених: забезпечення засудженим побутових умов, що відповідають правилам санітарії та гігієни.

Також наводить положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України та вказує, що а адміністративній справі № 460/24640/22 були встановлені факти та обставини, які мають значення для правильності вирішення спору у цій справі.

Наводить положення ч. ч.1, 2, 4 ст. 7 КВК України, ст. 28 Конституції України та вказує, що відповідно до вказаного, у справі № 460/24640/22 було визнано протиправними дії Державної установи Городищенська виправна колонія (№96) щодо незабезпечення засудженого ОСОБА_1 індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою при його утриманні у карцері в період з 22.06.2022 року до 06.07.2022 року. Отже, умови утримання в карцері ОСОБА_1 не відповідали встановленим стандартам, які визначенні як в міжнародному, так і в національному законодавстві.

Як наслідок в результаті протиправних дій Відповідача, які полягали у не забезпеченні належних житлових, побутових умов утримання, а саме незабезпечення засудженого індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою при його утриманні у карцері в період з 22.06.2022 року до 06.07.2022 року було порушено права засудженого ОСОБА_1 , адже весь цей період засуджений був вимушений відбувати своє покарання в умовах, які принижують людську честь та гідність, що фактично завдавало йому не тільки моральних та фізичних страждань, але й порушувало його конституційне право, передбачене ст. 28 Конституції України, а також завдало шкоди здоров`ю оскільки в засудженого до поміщення в карцер були наявні проблеми зі спиною, а під час перебування в карцері, стан здоров`я значно погіршився. Позивач відчував нестерпний біль в спині вдень так як не міг лягти окрім, як на холодну сиру підлогу карцеру, що погіршувало стан здоров`я та відтерміновувало одужання.

Неналежне виконання органами державної влади своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Наводить положення ст. 56 Конституції України, ч. 1 ст. 15, п. 9 ч. 2 ст. 16, ст.ст. 23, 1166, 1167, 1173 Цивільного кодексу України, п. 3 Постанови пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 р., постанову ВП ВС від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц , ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» та ч.4 ст. 10 ЦПК України та вказує, що заборона катування, нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження і покарання захищається статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

На підставі наведеного та керуючись рішенням у адміністративній справі № 460/24640/22, де були встановлені факти порушення Державною установою Городищенська виправна колонія (№96) абз. 3 ч. 11 ст. 134 КВК та абз. 2 п.6 р. ХХІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, можна констатувати факт наявності повного складу цивільного правопорушення, що дає можливість застосувати положення про відшкодування моральної шкоди.

Також наводить положення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995 р. та постанову Верховного Суд від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17, справу «Юрій Миколайович Іванов проти України» (рішення від 15 жовтня 2009 року пункт 64) ЄСПЛ та наголошує, що у своїй сукупності наявні докази дають підстави констатувати, що у період з 22.06.2022 року по 06.07.2022 року, кожного дня позивач перебував в умовах постійного порушення права на належні житлово- побутові умови утримання осіб засуджених до довічного позбавлення волі, які полягали у не забезпеченні індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою засудженого.

Таким чином, позивач вважає, що майновий розмір завданої моральної та фізичної шкоди становить 14 000 грн. Такий розмір відшкодування позивач вважає розумним та справедливим, адже він не тільки відповідає розміру сум відшкодування завданої моральної та фізичної шкоди, присуджених Європейським судом з прав людини у подібних ситуаціях, але й компенсує шкоду, яка завдавалася позивачу протягом 14 календарних днів, позивач кожного дня перебував в умовах постійного приниження людської честі та гідності, лежачи вдень із хворою спиною не на спальному місці, а на холодній сирій підлозі карцеру.

У правовідносинах щодо відшкодування Позивачеві моральної та фізичної шкоди, завданої діями ДУ Городищенська виправна колонія (№96) будуть застосовуватися положення ч. 1 ст. 1173 ЦК України з огляду на таке: рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 р. у справі №460/24640/22 позов ОСОБА_1 до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певний дій задоволено частково. Визнано протиправними дії Державної установи Городищенська виправна колонія (№96) щодо незабезпечення засудженого ОСОБА_1 індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою при його утриманні у карцері в період з 22.06.2022 до 06.07.2022 року.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.09.2023 року у справі №460/24640/22 апеляційні скарги ОСОБА_1 та ДУ "Городищенська виправна колонія (№ 96) було залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 року у справі № 460/24640/22 без змін.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12.12.2023 року у справі № 460/24640/22 касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 22 травня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 460/24640/22 за позовом ОСОБА_1 до Державної установи Городищенська виправна колонія (№96) про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій повернуто особі, яка її подала.

Листом Рівненської окружної прокуратури від 04.08.2022 року № 50-62-2853-22 повідомлено про те, що за результатами перевірки відповідно до абзацу 2 пункту 6 розділу 21 Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 №2823/5 у ДІЗО, карцері або ПКТ (ОК) засуджені забезпечуються індивідуальним спальним місцем і постільними речами. Постільні речі видаються тільки під час сну, верхній одяг на час виходу з приміщення. Разом з тим, всупереч зазначеним вимогам спальне місце не забезпечено, оскільки останнє зберігалося у вертикальному положенні. Відповідно до вказаного, можна зробити такі висновки, безпосереднім заподіювачем моральної та фізичної шкоди є Відповідач 1 - ДУ Городищенська виправна колонія (№ 96) безпосереднім обов`язком якого є створення та забезпечення належних умов для тримання засуджених, які включають в себе матеріально-побутове забезпечення засуджених, які тримаються у виправній колонії відповідно до положень абз. 3 ч. 11 ст. 134 КВК та абз. 2 п.6 р.ХХІ Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань; п. 15 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23 червня 2005 року № 2713-IV; ч. 1 ст. 1 КВК України.

Відповідач є державною установою - юридичною особою публічного права, яка створюється за рішенням відповідних державних органів та перебуває у сфері їх управління.

Засновником ДУ Городищенська виправна колонія (№96) є Міністерство юстиції України.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.02.2020 року № 48 «Про перейменування деяких територіальних органів Міністерства юстиції» в Державній кримінально-виконавчій службі України функціонують як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції - міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань.

Західне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції є територіальним органом Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, який створено як юридичну особу публічного права у статусі міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань.

Департамент з питань виконання кримінальних покарань як орган державної влади, та на який покладено обов`язок реалізовувати повноваження Міністерства юстиції України у сфері виконання кримінальних покарань, то можна констатувати факт, що у зв`язку із системним невиконанням відповідачем та державними органами своїх обов`язків щодо забезпечення належних житлово-побутових умов відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі Позивачеві за період відбування покарання у ДУ Городищенська виправна колонія (№96) було завдано моральну шкоду, яка полягає у приниженні його честі, гідності такими умовами відбування покарання.

Наводить положення ч. 1 ст. 170 ЦК України, ч. 2 ст.48, ч.4 ст. 58 ЦПК України та вказує, що зміст наведених норм права дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай орган, діями якого заподіяну шкоду.

Враховуючи, що моральна шкода була завдана Позивачеві в результаті бездіяльності Відповідача та неналежним виконанням державними органами своїх обов`язків, то належним Відповідачем у вказаній справі є саме держава Україна, яка бере участь у вказаній справі через представників від державної установи, а саме ДУ Городищенська виправна колонія (№96), та представників від державного органу, а саме: Міністерства юстиції України, яке є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику у сфері виконання кримінальних покарань, в системі якого діє Департамент з питань виконання кримінальних покарань як орган державної влади на який покладено обов`язок реалізовувати повноваження Міністерства юстиції України у сфері виконання кримінальних покарань, вказані повноваження Департаменту в частині забезпечення належних житлово-побутових та санітарно-гігієнічних умов відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі у ДУ Городищенська виправна колонія (№96) безпосередньо реалізуються Західним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, в сфері управління якого перебуває ДУ Городищенська виправна колонія (№96).

Вказаний підхід щодо визначення кола відповідачів у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої діями органів державної влади, повністю відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі №910/23967/16.

У поясненнях вх. 14041 від 13.08.2024 р. (а.с. 26-28 т.1) представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Державної казначейської служби України Я. Клімкович просить відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі та вказує, що відповідно до п. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної") та моральної шкоди іншій особі. Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Також наводить положення ст. 23 ЦК України та вказує, що з наведеного чітко вбачається, що моральна шкода відшкодовується виключно у випадку, коли порушені саме особисті немайнові права фізичної особи. Наводить положення Книги другої, Глави 20 - 22 ЦК України, зокрема ч. 2 ст. 269 ЦК України.

Згідно зі змістом позовної заяви у справі Казначейство не вбачає вказівку позивача на порушення його особистих немайнових прав, що забезпечують природне його існування, а отже, у розумінні ч. 1 ст. 4 ЦПК України, позивач не вважає їх порушеними, невизнаними або оспорюваними. Додатково, у позовній заяві не вказано і про порушення особистих немайнових прав позивача, шо забезпечують соціальне буття фізичної особи.

Вищенаведене свідчить лише про те, що єдиною підставою, на думку позивача, стягнення на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 14000,00 грн., є сам факт визнання судами у деяких справах протиправними дії ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо незабезпечення засудженого індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою при його утриманні у карцері в період з 22.06.2022 до 06.07.2022.

Наводить положення ст.ст. 55, 56 Конституції України та вказує, що на підставі вказаних норм права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади.

Наводить положення абз. 1 та 2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», та вказує, що у справах про відшкодування шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні.

Зазначають, що у рішенні Рівненського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 р. у справі №460/24640/22 судом встановлено, що жодних скарг на погіршення стану здоров`я впродовж 14 днів перебування у карцері від позивача не надходили, що підтверджується довідкою про стан здоров`я засудженого.

Разом з тим, позовна заява у справі №570/2943/24 не містить жодного явного прикладу приниження честі, гідності, престижу або ділової репутації позивача. Більше того, позивачем не додано до позовної заяви жодних доказів ушкодження його здоров`я та/або порушення інших прав, що у силу вимог ст. 81 та 83 ЦПК України свідчить про не доведення обставин, на які останній посилається як на підставу своїх вимог.

Казначейство зазначає, шо презумпції відшкодування моральної шкоди не існує, а тому у позивача виникає обов`язок доказування не тільки наявності такої шкоди, але і неправомірності дій заподіювана шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, а також вини особи. Вказані чотири умови є обов`язковими для цивільно-правової відповідальності. Тобто, право на моральну шкоду не гарантує її безумовне відшкодування, це право повинна довести особа, яка звертається до суду із відповідною позовною вимогою.

Звертають увагу суду і на те, що обґрунтування розміру відшкодування шкоди входить до предмету доказування. Позивачем належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не обґрунтовано стягнення на його користь 14000, 00 та не вказано, з яких міркувань останній дійшов до визначення вказаної суми.

Вважають, що наявність певних недоліків у роботі ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» саме по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої і, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.

Казначейство зазначає, що реалізація Позивачем права на оскарження дій/бездіяльності ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» у порядку, встановленому чинним законодавством, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав ОСОБА_1 . Цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 09 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі.

На основі вищевикладеного, Казначейство позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає, а позовну заяву у справі № 570/2943/24 вважає необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення у повному обсязі.

У відзиві вх. 14162 від 15.08.2024 р. в.о. начальника державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» Ю. Гордієнко (а.с.33-38 т.1) просить відмовити у позові ОСОБА_1 та вказує, що ДУ «ГВК (№96)» вважає, що пред`явлений позов є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Наводить положення ст. 56 Конституції України, положення ч. 1 ст. 22, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, постанови Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №464/3789/17; від 27.11.2019 у справі №750/6330/17; від 24 червня 2020 року у справі № 9901/845/18; від 17 січня 2024 року у справі №580/1015/21 та звертає увагу, що позивач не зазначив у чому саме виражались його моральні страждання та завдання моральної чи фізичної шкоди, а також не довів наявності безпосереднього причинного зв`язку такої шкоди із протиправними діями відповідача. Доказів на підтвердження існування моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди (відповідного розрахунку моральної шкоди у сумі 14 000,00 грн) суду не надано.

Такий висновок суду відповідає позиції Верховного Суду, викладеній, зокрема, в постановах від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, від 21 лютого 2020 року у справі № 363/3520/16-а, від 21 лютого 2020 року у справі №628/3028/16-а та від 15 квітня 2020 року у справі №815/63/18.

Твердження позивача не відповідають дійсності, адже перед поміщенням в карцер позивач був оглянутий завідувачем - лікарем медичної частини №96 та наданий відповідний медичний висновок від 22.06.2022 про те, що на підставі відсутності скарг на здоров`я під час проходження засудженим дисциплінарної комісії, вивчення медичної документації, адекватної поведінки, здорового габітусу особи, дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_1 , 1979 року народження, за станом здоров`я виконувати розпорядок дня може та є працездатним. Звертає увагу, що у відповідності до рішення Рівненського окружного адміністративного суду по справі № 460/24640/22 від 22.05.2023, на підставі якого подано даний цивільний позов, судом було зазначено, що жодних скарг на погіршення стану здоров`я впродовж 14 днів перебування у карцері від позивача не надходили, що підтверджується довідкою про стан здоров`я засудженого.

Крім того, в матеріалах особової справи засудженого наявна відповідь від 12.12.2022 р. № 2939-02/ЦА -22 ЦОЗ ДКВС, відповідно до якої вказано, що стан здоров`я позивача задовільний. Також відповідно до довідки психолога ВСВПР державної установи «Городищенська виправна колонія (№96) капітана внутрішньої служби ОСОБА_2 , позивач не звертався за допомогою до психолога установи з приводу погіршення чи незадовільного психоемоційного стану пов`язаним з поміщенням його у карцер за допущене порушення від 09.06.2022 року.

Зазначає, що відповідно до фототаблиці у камері карцеру, окрім ліжка знаходиться ще стіл та стілець, позивач мав можливість сидіти на стільці. Також заслуговує уваги те, що відповідно до ч.3 ст.129 КВК України, вільний час засуджених повинен тривати не менше як дві години на добу і передбачається розпорядком дня колонії. Як вбачається із п.4 примітки до Додатку 8 до Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань(п. 1 Розділу VI) зазначено, що засудженим не забороняється сидіти та лежати на ліжку у вільний час, передбачений розпорядком дня та відповідно до Розпорядку дня для засуджених державної установи «Городищенська виправна колонія (№96), затвердженого наказом №186/ОД-20 від 30.11.2020, вільний час засуджених в приміщеннях ДІЗО, ПКТ (як вид стягнення), ОК, карцері, встановлений із 19 год.00 хв. до 21 год.00 хв. Тобто, іншого вільного часу, ніж той, що передбачений розпорядком дня, у засудженого бути не може, незалежно від того чи залучений засуджений до праці чи ні. Тому твердження, що позивач лежав на холодній сирій підлозі вдень не відповідають дійсності, а навпаки вказує, що позивачем порушувались норми кримінально - виконавчого законодавства щодо дотримання розпорядку дня.

Відтак, така вимога не підлягає задоволенню оскільки, позивачем не наведено належного обґрунтування в чому саме полягає завдана йому моральна шкода, не наведено розрахунку її розміру, а відтак, позивачем не доведено, що його негативні емоції досягли рівня страждань або приниження, які є моральною шкодою.

Зважаючи на ці обставини, негативні емоції позивача не досягли рівня страждань і не перебувають у причининно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, а отже не завдали моральної шкоди. Також, не наведено та не надано позивачем суду доказів співмірності розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, які б співвідносились із засадами розумності та справедливості.

22.06.2022 р. відповідачем прийнято постанову про поміщення засудженого в карцер установи виконання покарань. Зі змісту даної постанови вбачається, що засуджений ОСОБА_1 , 1979 р.н., 09.06.2022 допустив порушення встановленого порядку відбування покарання, що виразилось в умисному завданні шкоди державному майну (пошкодження камери системи відеоспостереження та приведені її у непридатний для подальшого використання стан). Правові підстави застосування технічних засобів нагляду та контролю, які регламентуються ст. 103 КВК України, засудженому ОСОБА_1 доведено під підпис.

Згідно зібраних у процесі перевірки матеріалів, причинами даного дисциплінарного проступку є небажання засудженого ОСОБА_1 дотримуватись встановленого порядку відбування міри кримінального покарання. У поведінці засудженого прослідковуються дії демонстративного характеру. Характер та кількість допущених раніше порушень свідчать про вперте небажання засудженого виконувати вимоги встановленого порядку відбування покарання, чим у свою чергу подає негативний приклад для наслідуванім іншим засудженим, а проведені раніше виховні заходи та право-роз`яснювальні бесіди не дали свого позитивного результату. Вказане порушення засуджений вчинив умисно та свідомо, з метою унеможливити здійснення адміністрацією установи належного нагляду та контролю за його поведінкою. Обставин, які б пом`якшували вину засудженого ОСОБА_1 - встановлено не було.

Вважаючи вказану постанову протиправною, позивач звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовними вимогами про визнання протиправною та скасування даної постанови. Однак рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30.11.2022 року у справі 460/23348/22 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Установи про визнання протиправною та скасування постанови відмовлено. Рішення набрало законної сили та позивачем до апеляційної інстанції не оскаржувалося.

Крім того, в цей же день, 22.06.2022 начальником державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» прийнято постанову про стягнення із засудженого до довічного позбавлення волі ОСОБА_1 завдані установі матеріальні збитки у сумі 2500 грн., внаслідок неправомірних та умисних дій позивача, ним 09.06.2022 р. було пошкоджено державне майно, а саме: камеру відео спостереження. Не погоджуючись з прийнятою постановою позивач звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовними вимогами про 1) визнати протиправною та скасувати постанову начальника державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» Ткачука Ю.А. від 22.06.2022, якою із засудженого ОСОБА_1 стягнуто завдані установі матеріальні збитки в сумі 2500,00 гривень; 2) визнати протиправними дії державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» по стягненню із засудженого ОСОБА_1 матеріальних збитків, завданих пошкодженням камери відео- нагляду в сумі 2500,00 гривень; 3) зобов`язати державну установу «Городищенська виправна колонія (№96)» утриматися від вчинення дій по стягненню із засудженого ОСОБА_1 матеріальних збитків, завданих пошкодженням камери відео-нагляду в сумі 2500,00 гривень; 4) визнати протиправними дії державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» по відрахуванню 75% коштів, які надійшли на особовий рахунок засудженого ОСОБА_1 , в порядку стягнення матеріальних збитків, завданих пошкодженням камери відео-нагляду в сумі 2500 грн. 5) зобов`язати державну установу «Городищенська виправна колонія (№96)» утриматися від вчинення дій по відрахуванню 75% коштів, які надійшли на особовий рахунок засудженого ОСОБА_1 , в порядку стягнення матеріальних збитків, завданих пошкодженням камери відео-нагляду в сумі 2500,00 гривень; 6) Стягнути з державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в сумі 300,00 гривень, завдану протиправними рішенням та діями. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27.02.2023 у задоволені позову відмовлено повністю. Позивач не погодився із зазначеним рішенням суду та звернувся до Восьмого апеляційного адміністративного суду із апеляційною скаргою, щодо скасування рішення суду першої інстанції. Однак постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 27.02.2023 року у справі №460/51998/22 - без змін.

Щодо визнання протиправними дії державної установи Городищенська виправна колонія (№96) щодо незабезпечення засудженого ОСОБА_1 індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою при його утриманні у карцері в період з 22.06.2022 до 06.07.2022 представник відповідача наводить положення ч. 11 ст. 134 КВК України, абзац другий пункт 6 розділу XXI Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 №2823/5 (далі - Правила). Оскільки Правила не зазначають норми положення спального місця відносно вертикальної стіни, то немає об`єктивної можливості оцінити дії Установи всупереч вимогам абзацу 2 п.6 р. XXI Правил. Адміністрація Установи повинна діяти «у спосіб та в порядку» визначеному законом. Тобто, Установа повинна забезпечити засуджених під час відбування покарання у карцері спальним місцем без обмежень у часі, що і було здійснено.

У своєму позові, ОСОБА_1 вказував, що цього не було здійснено, оскільки відкидне ліжко працівниками установи переводилось у вертикальне положення та замикались на замок, що унеможливлювало користуватись ним. Проте, це не відображає реальний стан, оскільки на сьогодні, нормативно-правовими актами не передбачено закривання на замок відкидних ліжок у приміщеннях камерного типу (одиночних камерах) та дисциплінарних ізоляторах (карцері), де засуджені відбувають стягнення.

Фактично, єдиною підставою для часткового задоволення позову став лист Рівненської окружної прокуратури від 04.08.2022 за вих.№50-62-2853-22 та показання самого Позивача, як свідка, які, на думку суду, були належними та достовірними доказами.

При цьому, судами попередніх інстанцій залишено поза увагою той факт, що відкидне ліжко може фіксуватись у горизонтальному та вертикальному положенні без замикання на замок з середини камери, тобто самим засудженим. Таким чином, дії Установи могли і можуть дискредитуватись під час перевірок вищестоящими органами.

Факти, які наводяться позивачем ґрунтуються лише на довільному трактуванні фактичних обставин справи, які не знайшли свого підтвердження і містять виключно негативний характер трактування дій, котрі були вчинені персоналом Установи виключно в межах своїх законних повноважень. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Як зазначає позивач дії відповідача не відповідають вимогам ст. 28 Конституції України у зв`язку з чим вони підлягають визнанню протиправними. Державна установа «Городищенська виправна колонія (№96)» зазначає, що реалізація права позивача на оскарження дій протиправними державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» у порядку, встановленому Кримінальним виконавчим кодексом України, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав Позивач, цей висновок узгоджується з рішеннями Європейського суду з прав людини від 25 липня 2001 року у справі «Перна проти Італії» та від 29 лютого 2007 року «Білуха проти України», де встановлено, що визнання судом порушення саме по собі становить достатньою справедливою сатисфакцією і немає потреби надавати будь-яку грошову компенсацію.

На підставі викладеного позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди у вигляді моральних чи фізичних страждань, погіршення стану здоров`я, тощо, як і не надано ґрунтовних пояснень та доказів на підтвердження того, з яких саме міркувань виходив позивач визнаючи спірну суму завданої за його твердженнями, моральної шкоди у розмірі 14 000,00 грн., тому державна установа «Городищенська виправна колонія (№96)» вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають до задоволення.

У відповіді на відзив відповідача ДУ «ГВК (№96)» вх. 14627 від 28.08.2024 р. представник позивача адвокат Іващенко І.І. (а.с.61-65 т.1) підтримує позовні вимоги та вказує, що у позовній заяві ОСОБА_1 чітко вказує на проблеми зі спиною, а саме, що до поміщення в карцер були наявні проблеми зі спиною, а під час перебування в карцері, стан здоров`я значно погіршився. Позивач відчував нестерпний біль в спині вдень так, як не міг лягти окрім, як на холодну сиру підлогу карцеру, що погіршувало стан здоров`я та відтерміновувало одужання. Отже, наявний безпосередній причинний зв`язок такої шкоди із протиправними діями відповідача, оскільки впродовж 14 днів перебування у карцері здоров`я Позивача тільки погіршувалося.

З власного бажання Позивач не звертався до лікаря медичної частини № 96, оскільки відчуття довіри було відсутнє, адже весь період з 22.06.2022 року до 06.07.2022 року позивач був вимушений відбувати своє покарання в умовах, які принижують людську честь та гідність, що фактично завдавало йому не тільки моральних та фізичних страждань.

Щодо зазначених у відзиві на позовну заяву рішень Рівненського окружного адміністративного суду у справах № 460/23348/22 від 30.11.2022 року, №460/51998/22 від 27.02.2023 року та № 460/14640/22 від 22.05.2023 року, то Позивач використав своє конституційне право передбачене статтею 55 Конституції України Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У зв`язку із встановленням у справі № 460/24640/22 фактів та обставин, які підтверджують протиправні дії відповідача при утриманні засудженого ОСОБА_1 в період з 22.06.2022 року до 06.07.2022 року у карцері, а саме: які полягають у не забезпеченні індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою та у відповідності до вимог чинного законодавства, у позивача виникло право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та відшкодування завданої моральної та фізичної шкоди відповідно до такого.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 р. у справі №460/24640/22 позов ОСОБА_1 до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій визнано протиправними дії Державної установи Городищенська виправна колонія (№96)" щодо незабезпечення засудженого ОСОБА_1 індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою при його утриманні у карцері в період з 22.06.2022 до 06.07.2022 року.

На підставі аналізу положень статті 129 Конституції України, а також статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», які визначають гарантії обов`язкового виконання судових рішень, преюдиційні обставини - це обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили; преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Наголошує, що у своїй сукупності наявні докази дають підстави констатувати, що у період з 22.06.2022 року по 06.07.2022 року, кожного дня позивач перебував в умовах постійного порушення права на належні житлово-побутові умови утримання осіб засуджених до довічного позбавлення волі, які полягали у не забезпеченні індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою засудженого.

Таким чином, позивач вважає, що майновий розмір завданої моральної та фізичної шкоди становить 14 000 грн. Такий розмір відшкодування позивач вважає розумним та справедливим, адже він не тільки відповідає розміру сум відшкодування завданої моральної та фізичної шкоди, присуджених Європейським судом з прав людини у подібних ситуаціях, але й компенсує шкоду, яка завдавалася позивачу протягом 14 календарних днів, позивач кожного дня перебував в умовах постійного приниження людської честі та гідності, лежачи вдень із хворою спиною не на спальному місці, а на холодній сирій підлозі карцеру.

У запереченнях на відповідь на відзив вх. 14757 від 29.08.2024 р. начальник ДУ «ГВК (№96)» Ткачук Ю.А. (а.с.70-72 т.1) просить відмовити у задоволенні позову та вказує, що твердження, що в позивача були проблеми зі спиною, а також те що стан здоров`я значно погіршився, не відповідають дійсності, адже перед поміщенням в карцер позивач був оглянутий завідувачем - лікарем медичної частини №96 та наданий відповідний медичний висновок від 22.06.2022 про те, що на підставі відсутності скарг на здоров`я під час проходження засудженим дисциплінарної комісії, вивчення медичної документації, адекватної поведінки, здорового габітусу особи, дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_1 , 1979 р.н., за станом здоров`я виконувати розпорядок дня може та є працездатним. Звертає увагу, що у відповідності до рішення Рівненського окружного адміністративного суду по справі № 460/24640/22 від 22.05.2023, на підставі якого подано даний цивільний позов, судом було зазначено, що жодних скарг на погіршення стану здоров`я впродовж 14 днів перебування у карцері від позивача не надходили, що підтверджується довідкою про стан здоров`я засудженого.

Звертає увагу, що відповідно до пункту 10 розділу І Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Міністерства охорони здоров`я України 15.08.2014 № 1348/5/572, засуджений має право на вільний вибір лікаря, закладу охорони здоров`я та вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій. Однак позивач таким правом не скористався.

Твердження, що в період з 22.06.2022 року до 06.07.2022 року позивач був вимушений відбувати своє покарання в умовах, які принижують людську честь та гідність, що фактично завдавало йому не тільки моральних та фізичних страждань. Відповідно до рішення Рівненського окружного адміністративного суду по справі № 460/24640/22 від 22.05.2023 було встановлено, що доводи позивача про те, що відповідачем порушено його гарантоване законом право на забезпечення житлово-побутовими умовами згідно з норм належності, не знайшли своє підтвердження під час розгляду справи. Також в судовому рішенні зазначено, що у спірних правовідносинах наявність камери відеоспостереження та її ракурс не порушує гарантованого статтею 8 Конвенції права особи (засудженого) на повагу до особистого життя, адже переслідує забезпечення режиму безпеки в установах відбування покарань, попередження втеч з виправних/ виховних колоній та інших кримінальних правопорушень, порушень встановленого законодавством порядку відбування покарання, отримання необхідної інформації про поведінку засуджених. Відтак, доводи позивача про те, що відеоспостереження відбувалося не у відповідності до закону та таким, що принижує його гідність відхилилися судом як необґрунтовані. Також судом були відхилені твердження позивача, щодо порушень відповідачем, що у період перебування позивача у карцері були несправності сантехнічного обладнання у вигляді постійного протікання водогінного крана раковини під умивальник та труб подачі води до нього, що призвело до звуку капання води на металеву поверхню раковини, та як наслідок психологічного дискомфорту, а також значно підвищило вологість у приміщенні, що негативно вплинуло на здоров`я.

Також відповідних звернень до відповідача щодо забезпечення останнього необхідними житлово-побутовими умовами після звернення до Рівненської окружної прокуратури і після проведення перевірки щодо порушення вимог законодавства порядку відбування покарання позивачем не подавалися.

З урахуванням обставин справи, наявних у справі доказів факт заподіяння моральної шкоди позивачем не доведено, позаяк позивачем не зазначено, в чому саме полягають моральні страждання, їх характер та тривалість, з яких міркувань останній виходив визнаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.

У відзиві вх. 16200 від 23.09.2024 р. представник відповідача Департаменту з питань виконання кримінальних покарань Я. І. Швиденко (а.с.76-85 т.1) просить відмовити у задоволенні позовних вимог та наводить положення ч. 1 та ч.2 ст. 48 ЦПК України, ст. 19 Конституції України та вказує, що Департамент діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положення про Департамент з питань виконання кримінальних покарань, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.03.2024 № 894/5 (далі - Положення).

Відповідно до пункту 1 Положення встановлено, що Департамент з питань виконання кримінальних покарань (далі - Департамент) є міжрегіональним територіальним органом Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань.

Діяльність Департаменту спрямовується та координується заступником Міністра юстиції України відповідно до розподілу обов`язків. Департамент є органом Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - ДКВС України). Департамент реалізує повноваження Мін`юсту в сфері виконання кримінальних покарань та з питань утримання військовополонених. Департамент є правонаступником Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, які ліквідуються.

Департамент здійснює керівництво оперативно-службовою діяльністю підпорядкованих йому міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань, підприємств установ виконання покарань (далі - органи і установи), а також таборів для тримання військовополонених (дільниць для тримання військовополонених).

Відповідно до пункту 2 Положення Департамент у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України, постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства юстиції України, іншими актами законодавства та Міжнародними правилами і стандартами дотримання прав людини і громадянина у сфері виконання кримінальних покарань та з питань утримання військовополонених.

Згідно до Положення, Департамент є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, самостійний баланс, рахунки в органах Казначейства та є розпорядником коштів державного бюджету нижчого рівня.

Тобто, Департамент виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом.

Отже, належним відповідачем у пій справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган державної влади (дії якого призвели до завдання Позивачу шкоди).

Разом з тим, відповідно до пункту першого Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 N°228 Міністерство юстиції України (Мін`юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абзацом другим пункту 1 Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, фізичних осіб - підприємців та відокремлених підрозділів юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації. з питань утримання військовополонених, у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації; забезпечує реалізацію державної політики у сфері стягнення в дохід держави активів осіб, щодо яких застосовано санкції.

Згідно з вищезазначеним Мін`юст є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, самостійний баланс, рахунки в органах Казначейства, а також рахунки, у тому числі в іноземній валюті, в державних банках для зарахування авансового внеску стягувача, обліку депозитних сум і зарахування стягнутих з боржників коштів та їх виплати стягувачам.

Таким чином, враховуючи свою юридичну самостійність, наявність відповідних структурних підрозділів та процесуальну дієздатність, Мін`юст має право самостійно здійснювати надані йому законом права, з метою захисту своїх прав та інтересів.

Враховуючи вищезазначене, Департамент, як міжрегіональний територіальний орган Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань не може здійснювати представництво центрального органу влади, а саме - Міністерства юстиції України.

Наводить положення ч. 2 ст. 61 Конституції України та вказує, що жодних дій/бездіяльності що могли б привести до порушення прав позивача Департаментом не вчинялись, а також той факт, що позивач у своїй позовній заяві не зазначає жодних позовних вимог, що стосуються безпосередньо Департаменту, як окремої юридичної особи, останній не є належним відповідачем у даній справі.

Згідно змісту позовної заяви та матеріалів справи № 570/2943/24 не вбачається вказівки позивача на порушення його особистих немайнових прав, що забезпечують природне його існування, а отже, у розумінні частини першої статті 4 ЦПК України, Позивач не вважає їх порушеними, невизнаними або оспорюваними, тобто єдиною підставою, на думку позивача, стягнення на його користь в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмірі 14000,00 грн., є сам факт визнання судами у деяких справах протиправними дії ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо незабезпечення засудженого індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою при його утриманні у карцері в період з 22.06.2022 до 06.07.2022.

Департамент зауважує, що у позовній заяві ОСОБА_1 та матеріалах справи відсутні вищезазначені складові правопорушення для відшкодування шкоди, а тому позов не підлягає задоволенню у зв`язку із наступним. Як вже зазначалось, одним з обов`язкових елементів для відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір.

Проте, на підтвердження порушення прав під час перебування у карцері позивачем не було надано жодних належних і допустимих доказів, які б свідчили про спричинення йому моральної шкоди.

Звертають увагу, що позивач не зазначив у чому саме виражались його моральні страждання та завдання моральної чи фізична шкоди, а також не довів наявності безпосереднього причинного зв`язку такої шкоди із протиправними діями відповідача. Доказів на підтвердження існування моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди (відповідного розрахунку моральної шкоди у сумі 14 000,00 грн) суду не надано.

Твердження позивача не знаходять свого підтвердження, оскільки, із витребуваних Департаментом матеріалів з державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» встановлено, що перед поміщенням в карцер позивач був оглянутий завідувачем - лікарем медичної частини №96 та наданий відповідний медичний висновок від 22.06.2022 про те, що на підставі відсутності скарг на здоров`я під час проходження засудженим дисциплінарної комісії, вивчення медичної документації, адекватної поведінки, здорового габітусу особи, дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_1 , 1979 року народження, за станом здоров`я виконувати розпорядок дня може та є працездатним.

Крім того, роблять аналіз, що у камері карцеру, окрім ліжка знаходяться інші побутові предмети, а саме - стіл та стілець. Отже, позивач мав можливість сидіти на стільці.

Так, відповідно до ч.3 ст.129 КВК України, вільний час засуджених повинен тривати не менше як дві години на добу і передбачається розпорядком дня колонії. Як вбачається із п.4 примітки до Додатку 8 до Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань(п. 1 Розділу VI) зазначено, що засудженим не забороняється сидіти та лежати на ліжку у вільний час, передбачений розпорядком дня та відповідно до Розпорядку дня для засуджених державної установи «Городищенська виправна колонія (№96), затвердженого наказом №186/ОД-20 від 30.11.2020, вільний час засуджених в приміщеннях ДІЗО, ПКТ (як вид стягнення), ОК, карцері, встановлений із 19 год.00 хв. до 21 год.00 хв. Тобто, іншого вільного часу, ніж той, що передбачений розпорядком дня, у засудженого бути не може, незалежно від того чи залучений засуджений до праці чи ні. Тому твердження, що позивач лежав на холодній сирій підлозі вдень не відповідають дійсності, а навпаки вказує, що позивачем порушувались норми кримінально - виконавчого законодавства щодо дотримання розпорядку дня.

У відповіді на відзив відповідача Департаменту з питань виконання кримінальних покарань вх. 16569 від 26.09.2024 р. представник позивача адвокат Іващенко І.І. (а.с.108-112 т.1) підтримує позовні вимоги та вказує, звертаючись до суду із відповідним позовом позивач визначив, що безпосереднім співвідповідачем у справі №570/2943/24 є саме Міністерство юстиції України, а не одноосібно Департамент з питань виконання кримінальних покарань. Проте хоча Міністерство юстиції України є центральним органом виконавчої влади, на який покладено функцію реалізовувати політику у сфері виконання кримінальних покарань, саме для реалізації вказаної функції в структурі Міністерства юстиції України, станом на сьогодні, діє профільний орган, а саме Департамент з питань виконання кримінальних покарань.

На цей Департамент покладено ряд обов`язків виконання яких фактично є реалізацією владних повноважень Міністерства юстиції України у сфері виконання кримінальних покарань. Найбільш важливими для цілей розгляду справи є такі обов`язками Департаменту у сфері виконання кримінальних покарань: є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня, фінансує установи виконання покарань, слідчі ізолятори, табори для тримання військовополонених (дільниці для тримання військовополонених) підпорядковані Департаменту, відповідно до мережі в межах затверджених асигнувань (пп. 14 п. 4 Положення про Департамент з питань виконання кримінальних покарань); здійснення аналізу та узагальнення потреб підпорядкованих установ виконання покарань, слідчих ізоляторів у фінансових ресурсах та здійснення подання відповідної інформації Міністерству юстиції України (пп. 17 п. 4 Положення про Департамент з питань виконання кримінальних покарань); контролює стан матеріально-побутового та продовольчого забезпечення органів і установ, таборів для тримання військовополонених (дільниць для тримання військовополонених) (пп. 21 п. 4 Положення про Департамент з питань виконання кримінальних покарань); вживає заходів щодо усунення порушень у сфері дотримання прав засуджених та осіб, узятих під варту, військовополонених (пп. 34 п. 4 Положення про Департамент з питань виконання кримінальних покарань); впроваджує прийняті міжнародним та європейським співтовариством правила, які регулюють дотримання прав людини та громадянина в місцях не свободи (пп. 61 п. 4 Положення про Департамент з питань виконання кримінальних покарань) та інші.

Враховуючи, вказане позивач вважає, що Відповідача 2 у справі №570/2943/24 було обрано вірно, адже ним є Міністерство юстиції України в особі профільного Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, який є міжрегіональним територіальним органом Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань. Діяльність Департаменту спрямовується та координується заступником Міністра юстиції України відповідно до розподілу обов`язків. Департамент є органом Державної кримінально-виконавчої служби України. Департамент реалізує повноваження Мін`юсту в сфері виконання кримінальних покарань та з питань утримання військовополонених. Департамент є правонаступником Адміністрації Державної кримінально виконавчої служби України, Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, Південного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, які ліквідуються. (п. 1 Положення про Департамент з питань виконання кримінальних покарань).

У позовній заяві ОСОБА_1 чітко вказує на проблеми зі спиною, а саме, що до поміщення в карцер були наявні проблеми зі спиною, а під час перебування в карцері, стан здоров`я значно погіршився. Позивач відчував нестерпний біль в спині вдень так, як не міг лягти окрім, як на холодну сиру підлогу карцеру, що погіршувало стан здоров`я та відтерміновувало одужання. Отже, наявний безпосередній причинний зв`язок такої шкоди із протиправними діями Відповідачів, оскільки впродовж 14 днів перебування у карцері здоров`я Позивача тільки погіршувалося.

З власного бажання позивач не звертався до лікаря медичної частини № 96, оскільки відчуття довіри було відсутнє, адже весь період з 22.06.2022 року до 06.07.2022 року позивач був вимушений відбувати своє покарання в умовах, які принижують людську честь та гідність, що фактично завдавало йому не тільки моральних та фізичних страждань.

У зв`язку із встановленням у справі № 460/24640/22 фактів та обставин, які підтверджують протиправні дії Відповідача 1 при утриманні засудженого ОСОБА_1 в період з 22.06.2022 року до 06.07.2022 року у карцері, а саме: які полягають у не забезпеченні індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою та у відповідності до вимог чинного законодавства, у позивача виникло право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та відшкодування завданої моральної та фізичної шкоди відповідно до такого.

Отже, умови утримання в карцері ОСОБА_1 не відповідали встановленим стандартам, які визначення як в міжнародному, так і в національному законодавстві.

Як наслідок в результаті протиправних дій Відповідача 1, які полягали у не забезпеченні належних житлових, побутових умов утримання, а саме незабезпечення засудженого індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою при його утриманні у карцері в період з 22.06.2022 року до 06.07.2022 року було порушено права засудженого ОСОБА_1 , адже весь цей період засуджений був вимушений відбувати своє покарання в умовах, які принижують людську честь та гідність, що фактично завдавало йому не тільки моральних та фізичних страждань, але й порушувало його конституційне право, передбачене ст. 28 Конституції України, а також завдало шкоди здоров`ю оскільки в засудженого до поміщення в карцер були наявні проблеми зі спиною, а під час перебування в карцері, стан здоров`я значно погіршився.

Неналежне виконання Відповідачем 1 та Відповідачем 2 своїх повноважень призвело до порушення прав людини та свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Наголошує, що у своїй сукупності наявні докази дають підстави констатувати, що у період з 22.06.2022 року по 06.07.2022 року, кожного дня позивач перебував в умовах постійного порушення права на належні житлово-побутові умови, які полягали у не забезпеченні індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою засудженого.

Таким чином, позивач вважає, що майновий розмір завданої моральної та фізичної шкоди становить 14 000 грн. 00 коп. Такий розмір відшкодування позивач вважає розумним та справедливим. Позивач кожного дня перебував в умовах постійного приниження людської честі та гідності, лежачи вдень із хворою спиною не на спальному місці, а на холодній сирій підлозі карцеру.

У відзиві вх. 10537 від 13.06.2025 р. представник відповідача Міністерства юстиції України Романюк Я.І. (а.с.234-239 т.1) просить відмовити у задоволенні позовних вимог та вказує, в адміністративній справі 460/24640/22 за участю позивача суд дослідив матеріали справи та зазначив, що: «Крім того, жодних скарг на погіршення стану здоров 'я впродовж 14 днів перебування у карцері від позивача не надходили, що підтверджується довідкою про стан здоров`я засудженого».

Враховуючи зазначене, твердження представника позивача про наявність у позивача проблем зі спиною, які погіршилися під час перебування ОСОБА_1 у карцері, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами, а саме лише твердження про погіршення стану здоров`я позивача не може свідчити про протиправність дій відповідачів, адже відсутні будь-які медичні висновки, що підтверджували б факт та характер завданої ОСОБА_1 шкоди тощо.

Наявність стверджуваних представником позивача проблем зі спиною у позивача відбулася не у зв`язку з тривалою протиправною дією чи бездіяльністю відповідачів, а тому вважають, що зазначене не може бути причиною для стягнення моральної шкоди.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, заподіяною потерпілому, є обов`язковою умовою настання відповідальності.

Разом з тим, звертають увагу, що мотивувальна частина позовної заяви не містить посилання на рішення судів, якими визнано протиправними дії або бездіяльність Міністерства юстиції України.

Крім того, вина Міністерства юстиції України ніяким чином не доведена і не підтверджена належними та допустимими доказами, а отже доводи позивача є суб`єктивними та не знаходять свого підтвердження ні в даній справі, ні в справі № 460/24640/22.

Наголошують, що позивач не надав доказів того, що за час перебування у карцері у нього виникли проблеми із здоров`ям, що спричинили страждання, згідно із положеннями статті 23 ЦК України.

Також вважають, що обґрунтування суми моральної шкоди у розмірі 14 000 грн. є суб`єктивним, оскільки доводи зазначені представником позивача у позовній заяві зводяться виключно до власного трактування законодавства та не підтверджуються належними доказами.

Відповідно, реалізація позивачем права на оскарження бездіяльності Державної установи «Городищенська виправна колонія № 96» у порядку, встановленому Кримінальним виконавчим кодексом України, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку нібито завдано позивачеві. Цей висновок узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії», де судом зазначено, що визнання судами порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. Аналогічна позиція зазначена у рішеннях «Тома проти Люксембургу» та «Недбала проти Польщі» Європейський суд з прав людини.

Відшкодування шкоди за своєю суттю повинно мати повний склад цивільного правопорушення: дії, бездіяльність, наслідки - збитки, вина, причинний зв`язок між діями та шкодою. З вищеописаного не вбачається повного складу збитків, зокрема вини Міністерства, немає шкоди підтвердженої належними доказами, відповідно немає причинно-наслідкового зв`язку.

Вважають, що позовна заява є безпідставною, необґрунтованою, доводи позивача не підтверджуються належними та допустимими доказами, а тому наявні всі підстави для відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .

У відповіді на відзив відповідача МЮУ представник позивача адвокат Іващенко І.І. (а.с.1-4 т.2) підтримує позовні вимоги та вказує, що у позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що до поміщення в карцер були наявні проблеми зі спиною, а під час перебування в карцері, стан здоров`я значно погіршився. Позивач відчував нестерпний біль в спині вдень так, як не міг лягти окрім, як на холодну, сиру підлогу карцеру, що погіршувало стан здоров`я та відтермінувало одужання. Отже, наявний безпосередній причинний зв`язок такої шкоди із протиправними діями Відповідачів, оскільки впродовж 14 днів перебування у карцері здоров`я Позивача тільки погіршувалося.

З власного бажання Позивач не звертався до лікаря медичної частини № 96, оскільки відчуття довіри було відсутнє, адже весь період з 22.06.2022 року до 06.07.2022 року Позивач був вимушений відбувати своє покарання в умовах, які принижують людську честь та гідність, що фактично завдавало йому не тільки моральних та фізичних страждань.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 року у справі №460/24640/22 визнано протиправними дії Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96) щодо незабезпечення засудженого ОСОБА_1 індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою при його утриманні у карцері в період з 22.06.2022 до 06.07.2022 року. Засновником ДУ "Городищенська виправна колонія № 96 є Міністерство юстиції України. Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно ч. 4 ст. 58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника. Неналежне виконання державою своїх повноважень призвело до порушення прав людини та свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.

Отже, враховуючи, що про наявність порушення було відомо Міністерству юстиції України, яке є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику у сфері виконання кримінальних покарань, і в системі якого діє Департамент з питань виконання кримінальних покарань, як орган державної влади, та на який покладено обов`язок реалізовувати повноваження Міністерства юстиції України у сфері виконання кримінальних покарань, можна констатувати факт, що у зв`язку із невиконанням своїх обов`язків щодо не забезпечення належних житлово-побутових умов відбування покарання засудженого до позбавлення волі, позивачеві було завдано моральну шкоду, яка полягає у приниженні його честі, гідності такими умовами відбування покарання. Оскільки, шкода, була завдана бездіяльністю органів державної влади, співвідповідачем є Міністерство юстиції України.

У зв`язку із встановленням у справі № 460/24640/22 фактів та обставин, які підтверджують протиправні дії Відповідача 1 при утриманні засудженого ОСОБА_1 в період з 22.06.2022 року до 06.07.2022 року у карцері, а саме: які полягають у не забезпеченні індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою та у відповідності до вимог чинного законодавства, у позивача виникло право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та відшкодування завданої моральної та фізичної шкоди відповідно до такого.

У своїй сукупності наявні докази дають підстави констатувати, що у період з 22.06.2022 року по 06.07.2022 року, кожного дня Позивач перебував в умовах постійного порушення права на належні житлово-побутові умови, які полягали у не забезпеченні індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою засудженого.

У додаткових поясненнях МЮУ вх.11854 від 02.07.2025 р. представник відповідача МЮУ Романюк Я.І. просить відмовити у задоволенні позовних вимог та вказує, що у відповіді на відзив щодо питання наявності проблем зі станом здоров`я представник позивача зазначила, що «З власного бажання Позивач не звертався до лікаря медичної частини № 96, оскільки відчуття довіри було відсутнє...».

Проте, відповідно до загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Моральна шкода відшкодовується виключно у випадку, коли порушені саме особисті немайнові права фізичної особи.

Разом з тим, згідно матеріалів справи вбачається, що медична частина установи не фіксувала скарг позивача на стан здоров`я під час або після перебування в карцері, а наявність тимчасового дискомфорту не дорівнює юридично значущій шкоді, яка підлягає відшкодуванню.

Жодних медичних, психологічних, соціологічних чи інших об`єктивних доказів, що доводять наявність у позивача проблем зі здоров`ям до суду надано не було.

Відповідно до практики Європейского суду з прав людини, суди визнають моральну шкоду при доведеному порушенні, однак: не передбачає автоматичного відшкодування за саме перебування в ізоляції або карцері; заявник має навести докази не лише порушення, а й страждань;

шкода не презюмується навіть у випадках, коли порушення умов утримання встановлено.

Відповідно у рішенні Європейського суду у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006 (№72286/01) заявник довів порушення через конкретні, хронічні хвороби, відсутність доступу до медичної допомоги. Лише тоді суд оцінив обсяг страждань, їх тривалість, вплив на здоров`я і присудив компенсацію.

Також рішенням Європейского суду у справі «Невмержицький проти України» від 05.04.2005 року ( № 54825/00) суд визнав, що заявник зазнав приниження через ненадання медичної допомоги та умови в ізоляторі, проте останнє знову ж таки було доведено за допомогою медичних документів, скарг.

Позивач не надав належних та допустимих доказів, які підтверджують: порушення прав людини, наявність моральної шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між умовами тримання і шкодою.

Самі лише загальні твердження про «порушення гідності», «психологічні страждання» без медичних або експертних доказів не можуть бути підставою для задоволення позову.

Відповідно до вимог чинного законодавства, обставини зазначені представником позивача на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання позивачу моральної шкоди.

У свою чергу, представником позивача не наведено конкретних аргументів та відсутні будь-які медичні висновки, що підтверджували б факт та характер завданої ОСОБА_1 шкоди тощо.

Презумпції відшкодування моральної шкоди не існує, а тому у позивача виникає обов`язок доказування не тільки наявності такої шкоди, але і неправомірності дій заподіювача шкоди, причинно - наслідкового зв`язку між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, а також вини особи. Відповідно, право на моральну шкоду не гарантує її безумовне відшкодування, це право повинна довести особа, яка звертається до суду із відповідною вимогою.

Разом з тим, відповідно до вимог чинного законодавства, обставини, зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди та її розміру мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди.

У даній справі представник позивача не надав жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між бездіяльністю та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо). При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

Окрім того, зазначають, що дії щодо поміщення позивача в карцер були законними, обґрунтованими і здійснені з дотриманням порядку, оскільки позивач допустив порушення режиму, за яке передбачене дисциплінарне стягнення.

Разом з тим, вважають, що реалізація позивачем права на оскарження бездіяльності Державної установи «Городищенська виправна колонія № 96» у порядку, встановленому чинним законодавством, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку нібито завдано позивачеві. Цей висновок узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.2001 у справі «Перна проти Італії» та від 09.02.2007 у справі «Білуха проти України», в яких встановлено, що визнання судами порушення саме по собі становить достатньо справедливу сатисфакцію за шкоду, завдану особі. Аналогічна позиція зазначена у рішеннях «Тома проти Люксембургу» та «Недбала проти Польщі» Європейський суд з прав людини.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 (в режимі відеоконференції) та його представник адвокат Іващенко І.І. підтримали заявлені позовні вимоги та просять їх задоволити.

У судовому засіданні представники відповідачів ДУ ГВК (№96) Дмитрук І.М. та МЮУ Вороновська М.А. позовні вимоги не визнали, підтримали заяви по суті справи, та просять суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення. У заявах просять провести розгляд справи у їх відсутності та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновків про задоволення позовних вимог.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом установлено, що з 11.07.2021 р. ОСОБА_1 відбуває міру покарання в Державній установі «Городищенська виправна колонія №96».

22.06.2022 р. відповідачем ДУ «Городищенська виправна колонія (№96) прийнято постанову про поміщення засудженого в карцер установи виконання покарань.

Як убачається з медичного висновку від 22.06.2022 р., завідувач-лікар медичної частини №96 (лікар, черговий працівник), цього дня на підставі відсутності скарг на здоров`я під час проходження ним дисциплінарної комісії, вивчення медичної документації, адекватної поведінки, здорового габітусу особи, дійшов висновку, що засуджений ОСОБА_1 , 1979 р.н., за станом здоров`я виконувати розпорядок дня може та є працездатним з працевлаштуванням (а.с. 39 т.1).

Як убачається з п. 7 копії Довідки про стан здоров`я засудженого ОСОБА_1 , 1979 р.н., виданої завідувачем-лікарем медичної частини №96 23.12.2022 р. ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , який з 11.07.2021 р. знаходиться в установі, 22.06.2022 р. (перед розміщенням до карцеру) в приміщенні медчастини обстежувався зі скаргою на ниючий біль в попереку з посиленням при рухах, в задовільному стані, з впевненою прямою ходою, запідозрено люмбагію вертеброгенну з можливою агравацією , призначено лікування (німедар, позотерапію). В подальшому звернень не було. (а.с.161, 171 т.1).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30.11.2022 р. у справі 460/23348/22 у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" про визнання протиправною та скасування постанови відмовлено повністю (а.с.46 т.1).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 27.02.2023 р., яке постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30.05.2023 р. у справі № 460/51998/22 залишено без змін, у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" про визнання протиправною та скасування постанови, визнання протиправними дій, зобов`язання утриматися від вчинення певних дій та стягнення коштів, відмовлено повністю (а.с.43). Суд не позбавлений можливості самостійно перевірити відомості, що містяться в Єдиному державному реєстрі судових рішень та є відкритими (постанова КЦС ВС від 24.10.2024 № 752/8103/13-ц).

Як убачається з довідки психолога ВСВПР ДУ «ГВК (№96)» капітана внутрішньої служби ОСОБА_2 від 13.08.2024 р., засуджений ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за допущене стягнення від 09.06.2022 р. за рішенням дисциплінарної комісії з питань доцільності застосування дисциплінарних стягнень до осіб, які відбувають покарання у виді позбавлення волі в ДУ «ГВК «№96)» був поміщений до карцеру терміном на 14 діб 22.06.2022 р. Психологом ВСВПР установи було здійснено візуальну психодіагностику та індивідуальну бесіду, від проходження передбаченого психодіагностичного тестування останній відмовився. За результатами проведеної психологічної роботи надано рекомендації щодо виховної роботи персоналу установи, який безпосередньо взаємодіє із засудженим ОСОБА_1 та самому засудженому з метою набуття навичок самокерованої поведінки. Під час проведення вищевикладених заходів засуджений ОСОБА_1 на психологічний контакт ішов охоче, доступний психологічному контакту, однак характер взаємодії був формальний, скарг на погіршення психоемоційного стану не висловлював.

Під час подальшого відбування покарання із засудженим ОСОБА_1 проводилася як планова так і позапланова робота з використанням передбачених психологічних технік та методик, проте вищевказаний засуджений не звертався з приводу погіршення чи незадовільного психоемоційного стану пов`язаним з поміщенням його у карцер за допущене порушення від 09.06.2022 р. (а.с. 42 т.1).

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 22.05.2023 р. у справі №460/24640/22, яке постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.09.2023 р. залишено без зміни, позов ОСОБА_1 до Державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)" про визнання дій протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певний дій задоволено частково; визнано протиправними дії Державної установи Городищенська виправна колонія (№96) щодо незабезпечення засудженого ОСОБА_1 індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою при його утриманні у карцері в період з 22.06.2022 до 06.07.2022; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав.

Частина друга вказаної статті передбачає, що моральна шкода, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Відповідно до частин четвертої та сьомої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили.

Згідно зі статтею 3 Конвенції, на яку посилається позивач у своєму позові, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

24 січня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, яка набрала чинності в Україні 01 вересня 1997 року. Вказаною Конвенцією передбачено створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (далі Комітет). Комітет, шляхом здійснення інспекцій, перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання.

Обґрунтовуючи наявність душевних і фізичних страждань, позивач вказує, що в результаті протиправних дій відповідача, які полягали у не забезпеченні належних умов утримання, а саме незабезпечення засудженого індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою при його утриманні у карцері в період з 22.06.2022 року до 06.07.2022 року було порушено права засудженого ОСОБА_1 , адже весь цей період засуджений був вимушений відбувати своє покарання в умовах, які принижують людську честь та гідність, що фактично завдавало йому не тільки моральних та фізичних страждань, але й порушувало його конституційне право, передбачене ст. 28 Конституції України, а також завдало шкоди здоров`ю оскільки в засудженого до поміщення в карцер були наявні проблеми зі спиною, а під час перебування в карцері, стан здоров`я погіршився. Позивач відчував нестерпний біль в спині вдень так як не міг лягти окрім, як на холодну сиру підлогу карцеру, що погіршувало стан здоров`я та відтерміновувало одужання.

Позивач стверджує, що вказані обмеження негативно впливають на його моральний стан, зазначений дискомфорт супроводжується глибокими моральними стражданнями та переживаннями внаслідок нелюдського поводження.

Відповідачем належних, допустимих та достовірних доказів на спростовування того, що позивач був забезпечений індивідуальним спальним місцем з підйому до відбою при його утриманні у карцері в період з 22.06.2022 року до 06.07.2022 року, суду надано не було.

У постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.09.2023 р. у справі 460/24640/22 судом встановлено, що «Заступником керівника Рівненської окружної прокуратури здійснено перевірку щодо можливого порушення прав ОСОБА_1 адміністрацією установи виконання покарань.

На запит Рівненської окружної прокуратури відповідачем надано відповідь від 01.08.2022 №17/2062, у якій зазначено, що Кримінально-виконавчим законодавством України та нормативними документами Міністерства юстиції України законодавчо не врегульовано порядок відкривання спальних ліжок в денну пору доби у камері карцеру установи виконання покарань. Однак, переслідуючи мету розширення правового статусу засуджених, керівництвом установи прийнято рішення спальні ліжка в карцері не тримати у вертикальному положенні.

За результатами перевірки Рівненською окружною прокуратурою листом від 04.08.2022 №50-62-2853-22 повідомлено позивача про те, що відповідно до абзацу 2 пункту 6 розділу 21 Правилвнутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 28.08.2018 №2823/5у ДІЗО, карцері або ПКТ (ОК) засуджені забезпечуються індивідуальним спальним місцем і постільними речами. Постільні речі видаються тільки під час сну, верхній одягна час виходу з приміщення. Разом з тим, всупереч зазначеним вимогам спальне місце не забезпечено, оскільки останнє зберігалося у вертикальному положенні.

Відповідно до ч.11ст.134 КВК Україниу дисциплінарному ізоляторі, карцері або приміщенні камерного типу (одиночній камері) засуджені забезпечуються індивідуальним спальним місцем і постільними речами. Постільні речі видаються тільки на час сну, верхній одяг - на час виходу з приміщення.

Така ж за змістом норма закріплена у абзаці другому пункту 6 розділу XXI Правил.

Отже, наведеними нормами чинного законодавства передбачено обов`язок установи забезпечити позивача у карцері спальним місцем без обмеження у часі та постільними речами з обмеженням у часі(на час сну).

Однак, як вірно звернуто увагу судом першої інстанції, під час утримання позивача у карцері такий обов`язок відповідачем не виконано, оскільки спальне місце зберігалося у вертикальному положенні, що сукупно підтверджується наявним у матеріалах справи листом Рівненської окружної прокуратури від 04.08.2022 №50-62-2853-22 та показаннями ОСОБА_1 .»

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд дійшов висновку про наявність підстав для присудження позивачу компенсації завданої йому моральної шкоди відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України, оскільки особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Суд виходить з того, що дії, наведені вище, призвели до приниження гідності позивача протягом вказаного часу.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, наведене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19).

Суд враховує, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) (пункти 44, 46).

Суд дійшов висновку про наявність підстав для присудження позивачу компенсації завданої йому моральної шкоди відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України, оскільки особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Суд виходить з того, що дії, наведені вище, призвели до приниження гідності позивача протягом вказаного часу.

У зв`язку з наведеним суд зазначає, що в межах розгляду цієї справи права позивача, які були порушені відповідачем Державної установи "Городищенська виправна колонія №96", може бути відновлено шляхом компенсації моральної шкоди, розмір якої визначається судом за критеріями, що мають істотне значення та належать до характеру порушень, обставин справи з урахуванням критерію справедливості відшкодування.

Суд під час ухвалення судового рішення у цій справі врахував висновки суду касаційної інстанції, зроблені у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 204/5876/17-ц (провадження 61-20857св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 204/4295/18 (провадження 61-12877св19), від 11 червня 2020 року у справі № 204/5899/18 (провадження № 61-19363св19).

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 , з урахуванням розумності і справедливості, підлягають задоволенню шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі 14 000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до Державної установи "Городищенська виправна колонія", Міністерства юстиції України в особі Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна казначейська служба України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області про відшкодування моральної та фізичної шкоди про відшкодування моральної та фізичної шкоди - задоволити повністю.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , (який відбуває покарання в ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)", адреса: Україна, 35341, Рівненська обл., Рівненський р-н., с. Городище ") 14 000 (чотирнадцять тисяч) гривень 00 коп. в рахунок відшкодування моральної та фізичної шкоди.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другійстатті 358 ЦПК України.

Сторони справи:

Позивач ОСОБА_1 ,, РНОКПП паспорт№ НОМЕР_1 , адреса місця перебування: ДУ "Городищенська виправна колонія (№96)", адреса: Україна, 35341, Рівненська обл., Рівненський р-н., с. Городище с. Городище (Рівненський), ОСОБА_4 .

Відповідач Державна установа "Городищенська виправна колонія"(№96), , , адреса місця знаходження: , с. Городище (Рівненський)Рівненськийрайон Рівненськаобласть.

Міністерство юстиції України в особі Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, адреса місця знаходження:04050, м. Київ, Шевченківський р-н., вул. Ю.Іллєнка, буд.81, .

Міністерство юстиції України, адреса місця знаходження 01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, буд.13, .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державна казначейська служба України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Рівненській області адреса місця знаходження, 33028, м.Рівне, вул. С. Петлюри, 13, .

Суддя Гнатущенко Ю.В.