РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року

м. Рівне

Справа № 562/3288/24

Провадження № 22-ц/4815/1083/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Боймиструка С.В.,

суддів: Гордійчук С.О., Хилевич С.В.,

секретар судового засідання: Хлуд І.П.,

за участю: ОСОБА_1 , Казьмірук М.М., Гуменюк І.П.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Казмірчук М.М. на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укрзалізниця", Регіональної філії "Львівська залізниця "АТ "Укрзалізниця", заінтересовані особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Здолбунівська міська рада Рівненської області, Приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Грабар Оксана Андріївна, про визнання права власності,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ "Укрзалізниця", Регіональної філії "Львівська залізниця "АТ "Укрзалізниця", яким просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на кв. АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 67 м.кв., житлова площа - 31,1 м.кв., кухня - 8,2 м.кв., коридор - 16,1 м.кв., веранда - 3,3 м.кв., туалет - 1,2 м.кв., ванна - 2,8 м.кв.

В обгрунтування своїх вимог позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_2 . На своє звернення до нотаріуса, отримала відмову щодо видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно на житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 . Все своє подружнє життя проживали разом з чоловіком спочатку в кімнаті гуртожитку, згодом у житлі на 143 км у м.Здолбунів, а з 2000 року і по теперішній час у АДРЕСА_3 .

18.10.1987 року її покійний чоловік, ОСОБА_2 звернувся до начальника Рівненської дистанційної дороги з заявою про постановлення на облік його сім`ї для отримання квартири.

14.09.1995 зареєстровано заяву до начальника Рівненської дистанційної колії з проханням надати житло на 143 км. Згідно довідки виданої начальником дистанційної колії № 145 від 02.06.2000 ОСОБА_2 проживав за адресою АДРЕСА_2 км.

18.12.2003 рішенням виконавчого комітету Здолбунівської міської ради Рівненської області № 434 виробничому будинку колійного майстра по АДРЕСА_4 було присвоєно поштову адресу АДРЕСА_3 .

08.11.2005 року начальник Рівненської дистанційної колії звернувся до начальника Львівської залізниці з проханням надати дозвіл на переобладнання приміщення-контори дорожнього майстра на чотири квартири.

ОСОБА_2 зробив прибудови, замінив вікна, двері, підлогу, упорядкував подвір`я. Добудову проводили самі мешканці за власні кошти без погодження проектно-кошторисної документації, так як це приміщення є службово-технічним, а в подальшому планується підведення газу.

Згідно довідки Рівненської дистанційної колії, станом на 17.06.2008 року у квартирі АДРЕСА_1 проживають і не зареєстровані з 2001 року ОСОБА_2 , 1956 року народження та ОСОБА_1 .

27.10.2010 року рішенням виконавчого комітету Здолбунівської міської ради Рівненської області № 281 надано дозвіл Рівненській дистанційній колії Львівської залізниці на переобладнання виробничої будівлі колійного майстра по АДРЕСА_3 під відомче житло. Проектно-кошторисну документацію виготовити та узгодити відповідно до чинного законодавства.

20.09.2023 року КП «Здолбунівське міське БТІ» надало відповідь на адвокатський запит, в якому повідомило, що згідно матеріалів з технічної інвентаризації, які зберігаються в архівах, за адресою АДРЕСА_3 зареєстрована будівля виробничого будинку колійного майстра в книзі 5, номер запису 17-308, реєстраційний № 16283216 за державою Україна на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Здолбунівської міської ради 05.10.2006 року.

Майже тридцять років, позивач разом з чоловіком мешкали у будівлі по АДРЕСА_3 , регулярно сплачували комунальні послуги, робили ремонтні роботи, здійснювали догляд за прибудинковою територією, брали кредит на переобладнання будівлі.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20 травня 2025 року у задоволенні вказаного позову відмовлено повністю.

Вважаючи рішення суду незаконним, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Казмірчук М.М., оскаржила його в апеляційному порядку. Апелянт зазначає, що оскаржуване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Узагальнені доводи зводяться до того, що застосування набувальної давності (стаття 344 Цивільного кодексу України) до нерухомого майна відбувається незалежно від його функціонального призначення.

Законодавець не встановлює жодних обмежень щодо виду нерухомого майна, яке може бути об`єктом набуття права власності за набувальною давністю.

Термін "нерухоме майно" (згідно зі ст. 181 ЦК України) охоплює будь-який об`єкт, який неможливо перемістити без знецінення чи втрати призначення (зокрема, будівлі, споруди), незалежно від його житлового чи нежитлового характеру.

Ця норма не обмежується виключно житловими приміщеннями і поширюється на об`єкти виробничого чи службового призначення.

Правова позиція Верховного Суду (зокрема, постанова від 04.07.2018 у справі № 712/3765/15-ц) підтверджує, що об`єктом набуття права власності може бути будь-яке нерухоме майно (житлове, нежитлове, службове) за умови добросовісного, відкритого та безперервного володіння.

У даному випадку йдеться про володіння будівлею колійного майстра (колишньою службовою будівлею). Заявник зазначає, що її чоловік та вона безпосередньо, добросовісно, відкрито та безперервно володіє будинком понад 20 років, утримує його, оплачує комунальні послуги та здійснює ремонти, виконуючи обов`язки власника.

Відсутність реакції власника (АТ «Укрзалізниці») протягом десятків років є підтвердженням можливості визнання права власності за набувальною давністю.

Апелянт вказує, що суд першої інстанції здійснив неправильну оцінку доказів та проігнорував тривале добросовісне володіння.

Свідки у судовому засіданні підтвердили, що апелянт фактично мешкає у будинку понад 20 років, доглядає за ним та виконує обов`язки власника.

Сам відповідач (АТ "Укрзалізниця") у судовому засіданні не заперечував факту такого володіння, не пред`являв претензій та не вчиняв дій щодо виселення або припинення володіння.

Незважаючи на те, що проживання розпочалося на підставі трудових відносин (апелянт та її покійний чоловік працювали на залізниці), після припинення трудового договору вони не були виселені, а володіння стало повноцінним, відкритим, добросовісним та безперервним.

На думку апелянта суд не врахував соціального значення справи.

Позивач є людиною похилого віку, єдиною мешканкою будинку, яка належним чином його утримує, фактично виконуючи обов`язки власника.

Позбавлення можливості оформити право власності, на думку апелянта, суперечить принципам справедливості, добросовісності та рівності прав.

Акціонерне товариство "Українська залізниця" подало відзив, яким заперечує наведені апелянтом доводи, вважає рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, оскаржене рішення без змін.

Відповідно до положень статті 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 18.10.1987 року ОСОБА_2 звернувся до начальника Рівненської дистанційної дороги з заявою про постановлення на облік його сім`ї для отримання квартири. 14.09.1995 зареєстровано заяву до начальника Рівненської дистанційної колії з проханням надати житло на 143 км.

Згідно довідки виданої начальником дистанційної колії № 145 від 02.06.2000 ОСОБА_2 проживав за адресою АДРЕСА_2 км.

18.12.2003 року рішенням виконавчого комітету Здолбунівської міської ради Рівненської області № 434 виробничому будинку колійного майстра по АДРЕСА_4 було присвоєно поштову адресу АДРЕСА_3 .

08 листопада 2005 року начальник Рівненської дистанційної колії звернувся до Начальника Львівської залізниці з проханням надати дозвіл на переобладнання приміщення-контори дорожнього майстра на чотири квартири. В клопотанні зазначено, що третя кімната в 2001 році була дозволена для заселення бригадиру колії ОСОБА_2 (будинок в якому він був зареєстрований знаходився на балансі дистанційної колії, по причині гнилості обвалився).

Згідно інформаційної довідки виданої Державним територіальним-галузевим об`єднанням «Львівська залізниця» Рівненська дистанційна колія станом на 17.06.2008 року у квартирі АДРЕСА_1 . проживають і не зареєстровані з 2001 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

19.02.2009 року комісія Відокремленого підрозділу Рівненської дистанційної колії» Державного територіально-галузевого об`єднання «Львівська залізниця» Державної адміністрації Залізничного транспорту України «Укрзалізниця» зробила висновки та постановила: дозволити при проведені певних робіт по переобладнанню виробничих приміщень під житлові відомчі квартири по АДРЕСА_3 . Виконати передпроектні та проектні розробки перепланування виробничого приміщення під відомче житло.

18.02.2010 року був складений Акт обстеження умов проживання громадян, які мешкають в будівлі контори колійних майстрів, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , згідно якого приміщення (квартира) АДРЕСА_5 двохкімнатна, загальна площа 67 м.кв. житлова площа 31,1 м.кв., кухня 8,2 м.кв., коридор 16,1 м.кв. веранда 3,3 м.кв., туалет 1,2 м.кв., ванна 2,8 м.кв. В даній квартирі проживають і не зареєстровані з 2001 року ОСОБА_2 та позивач. Приміщення було надане для проживання начальником Рівненської дистанційної колії ОСОБА_3 , оскільки дім колійних обхідників в якому проживав і був зареєстрований ОСОБА_2 по причині гнилості стін обвалився і йому було запропоновано кімнату в конторі дорожніх майстрів.

15.04.2010 року був складений акт Службою будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд в якому зазначається, що квартира АДРЕСА_5 двохкімнатна/31,1 кв.м. та 62,7 кв.м./ проживає непрацюючий пенсіонер ОСОБА_2 , 1956 року народження (зареєстрований в будівлі ПЧ-7 м.Здолбунів з 1996 р., яка списана з балансу 2002 року), а позивач зареєстрована з 1980 року в квартирі м.Здолбунів. Самовільно провели прибудову до зазначеної службово-технічної будівлі без проектно-кошторисної документації.

27 жовтня 2010 року рішенням виконавчого комітету Здолбунівської міської Ради Рівненської області № 281 було надано дозвіл Рівненській дистанційній колії Львівської залізниці на переобладнання виробничої будівлі колійного майстра по АДРЕСА_3 під відомче житло. Проектно-кошторисну документацію виготовити та узгодити відповідно до чинного законодавства

20 вересня 2023 року КП «Здолбунівське міське Бюро Технічної Інвентаризації» надало відповідь на адвокатський запит ОСОБА_4 , в якій повідомляє, що згідно матеріалів з технічної інвентаризації, які зберігаються в архівах за адресою: АДРЕСА_3 зареєстрована будівля виробничого будинку колійного майстра в книзі 5, номер запису: 17-308, реєстраційний № 16283216 за державою Україна на підставі свідоцтва про право власності б/н/ виданого виконкомом Здолбунівської міської ради 05.10.2006 року.

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 була зареєстрована з 10.11.1980 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджується паспортом НОМЕР_1 , виданим Здолбунівським РВ УМВС України в Рівненській області.

Як вбачається з паспорта НОМЕР_2 виданого Здолбунівським РВ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 29.11.1996 року.

Спірні правовідносини сторін виникли з приводу набуття права власності за набувальною давністю на кв. АДРЕСА_1 .

Відповідно до статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Але не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених вище висновків, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України, добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23) та від 27 березня 2024 року у справі № 462/2756/18 (провадження № 61-15779св20).

Як вбачається з доводів позову та матеріалів справи позивачка та її чоловік працювали на залізниці. Її чоловік, ОСОБА_2 , у 2001 році отримав дозвіл на заселення у приміщення контору дорожнього майстра (якій згодом присвоїли адресу АДРЕСА_3 ).

Переселення було зумовлене тим, що чоловік позивачки був бригадиром колії. Його попередній будинок (який знаходився на балансі дистанційної колії) обвалився по причині гнилості. Тому начальник Рівненської дистанційної колії ОСОБА_3 запропонував йому кімнату у конторі дорожніх майстрів.

Таким чином спірне приміщення (квартира АДРЕСА_5 ) було надане для проживання за усним розпорядженням начальника Рівненської дистанції колії. Позивачка та її чоловік проживали у цьому будинку у зв`язку з наявністю трудових відносин.

Фактично, володіння розпочалося шляхом заселення з дозволу власника/володільця (уповноважена особа - начальник Рівненської дистанційної колії).

Володіння майном на підставі усних домовленостей або дозволу власника (яке опосередковує передачу майна лише у володіння та користування, але не у власність) виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, оскільки таке володіння не є безтитульним. Тобто, це володіння розглядається як користування на правовій підставі.

Крім того, як правильно вказав суд першої інстанції, нерухоме майно може бути набуте за набувальною давністю, якщо воно не має власника, власник невідомий, або власник відмовився від права власності.

У даному випадку власником спірної будівлі є держава Україна, а на праві господарського відання вона належить АТ «Українська залізниця». Таким чином, власник майна відомий і не відмовлявся від своїх прав.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку, що оскільки володіння позивачки не відповідало ключовій вимозі безтитульності, а спірний об`єкт має відомого власника, відсутні правові підстави для застосування статті 344 ЦК України.

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки її доводи не спростовують правильних висновків суду по суті спору.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Казмірчук М.М. залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 20 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2025 року.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Хилевич С.В.