ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргоюОСОБА_1

на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2025 року у складі судді Цитульського В.І.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищого професійного училища №17 про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 12 грудня 2014 року по 28 серпня 2018 працювала у Вищому професійному училищі №17 на посаді майстра виробничого навчання, з 01 червня 2018 прийнята за сумісництвом на посаду юрисконсульта, та з 29 серпня 2018 року переведена на основне місце роботи на посаду юрисконсульта.

Зазначає, що 01 серпня 2024 року звернулася до училища з заявою про звільнення за власним бажанням, у якій просила виплатити компенсацію матеріальної допомоги на оздоровлення до наданих їй щорічних відпусток в розмірі посадового окладу.

Наказом Вищого професійного училища №17 від 02 серпня 2024 року її було звільнено з посади, проте компенсацію матеріальної допомоги на оздоровлення до щорічних відпусток в розмірі посадового окладу не виплачено.

Враховуючи викладене, вимушена звернутися до суду за захистом свої прав та просити суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість з заробітної плати, яка мала бути виплачена при наданні щорічних відпусток за період з 2018 по 2024 роки у розмірі 24459 грн. та стягнути заробіток за період затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено фактів прийняття роботодавцем рішень про виплату працівникам допомоги на оздоровлення у період з 2018 року по 2024 рік у розмірі посадового окладу, що не суперечить трудовому законодавству, галузевим угодам та колективному договору, а тому заявлені вимоги є не доведеними належними та допустимими доказами у справі й оскільки вимога про стягнення заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, є похідною від вимоги про стягнення допомоги на оздоровлення, також відсутні правові підстави для її задоволення.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою відмову у наданні відповіді Вищого професійного училища №17 на її запит щодо інших працівників, яким надавалася матеріальна допомога на оздоровлення до щорічної відпустки в період з 2018-2024 роки, про надання копій наказів училища про затвердження графіків щорічних відпусток, допиту голови Профспілкового комітету училища щодо затвердження Колективного договору Вищого професійного училища №17 в 2021-2025 роки та залишення без задоволення клопотання позивача про витребування цієї інформації від Вищого професійного училища №17, а тому наявні підстави для задоволення позову, оскільки заявлені вимоги не спростовані відповідачем. Вказує, що судом першої інстанції залишено без уваги положення ч.2 ст. 16 Закону України «Про соціальний діалог в Україні», у розумінні яких, пропозиції та рекомендації, схвалені рішенням галузевої (міжгалузевої) ради, є обов`язковими для розгляду органами державної влади, органами місцевого самоврядування, професійними спілками та організаціями роботодавців, що діють у галузі та при наявності у працівника права на виплату матеріальної допомоги при наданні щорічної відпустки, у разі, якщо колективний договір погіршує становище працівників підприємства порівняно з умовами галузевої угоди, необхідно керуватися умовами галузевої угоди, виконання яких є обов`язком відповідача.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 29 серпня 2018 року ОСОБА_1 переведена на посаду юрисконсульта за основним місцем роботи у Вищому професійному училищі №17. 02 серпня 2024 року ОСОБА_1 звільнена з посади за власним бажанням.

У заяві про звільнення від 01 серпня 2024 року, ОСОБА_1 просила компенсувати матеріальну допомогу на оздоровлення до щорічної відпустки починаючи з моменту прийняття її на посаду. У наказі про звільнення останньої вказано про виплату грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в період роботи з 01 червня 2023 року по 02 серпня 2024 року, за 2023 рік 14 календарних днів, за 2024 15 календарних днів та вказані виплати були проведені 02 серпня 2024 року.

ОСОБА_1 зверталась до відповідача із вказаною вимогою від 04 жовтня 2024 року, на що отримала відповідь Вищого професійного училища №17 від 04 жовтня 2024 року про те, що згідно постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року №1298 виплата відповідних надбавок є необов`язковими та проводяться за рахунок економії фонду оплати праці та вказано про виплату ОСОБА_1 щомісячної надбавки до 50% від посадового окладу.

Згідно довідки відповідача, посадовий уклад ОСОБА_1 становив: з 01 вересня 2019 року 2958,00 грн; з 29 серпня 2019 року 2713,00 грн; з 01 січня 2020 року 3237,00 грн; з 01 вересня 2020 року 3427,00 грн; з 01 січня 2021 року 4112,00 грн; з 01 грудня 2021 року 4456,00 грн; 01 вересня 2023 року 4745,00 грн; з 01 січня 2024 року 5240,00 грн.

На підставі довідки про доходи заробітна плата ОСОБА_1 за червень 2024 року склала 8883,71 грн., за липень 2024 року 17840 грн.

Відповідно до колективного договору Вищого професійного училища №17 на 2015 2019 роки, визначено, що надання матеріальної допомоги на оздоровлення до одного окладу на рік провадиться за рахунок економії фонду оплати праці.

Згідно п.8.3.2 Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки України та ЦК Профспілки освіти і науки України на 2016-2020 роки, сторони угоди рекомендують керівникам закладів та установ освіти і науки забезпечити надання всім категоріям працівників, включаючи педагогічних і науково-педагогічних, матеріальної допомоги, зокрема на оздоровлення, в сумі до одного посадового окладу на рік (матеріальна допомога на поховання зазначеним вище розміром не обмежується), виплату премій відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року №1298.

Аналогічна норма міститься і в п. 8.3.2 Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки України та Профспілки працівників освіти і науки України та Всеукраїнським об`єднанням організацій роботодавців у галузі вищої освіти на 2021 - 2025 роки.

Згідно із ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

У відповідності до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Згідно ст. 8 Закону України «Про колективні договори і угоди», угодою на галузевому рівні регулюються галузеві норми, зокрема щодо: нормування і оплати праці, встановлення для підприємств галузі (підгалузі) мінімальних гарантій заробітної плати відповідно до кваліфікації на основі єдиної тарифної сітки по мінімальній межі та мінімальних розмірів доплат і надбавок з урахуванням специфіки, умов праці окремих професійних груп і категорій працівників галузі (підгалузі); встановлення мінімальних соціальних гарантій, компенсацій, пільг у сфері праці і зайнятості.

За приписами ст. 9 України «Про колективні договори і угоди», після закінчення строку дії колективний договір, угода продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором, угодою.

Підпунктом б п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року №1298, надано право керівникам місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, при яких створені централізовані бухгалтерії, керівникам бюджетних установ, закладів та організацій в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах доходів і видатків надавати працівникам матеріальну допомогу, в тому числі на оздоровлення, в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік, крім матеріальної допомоги на поховання.

Із аналізу приписів галузевих угод вбачається, що норма щодо надання працівникам матеріальної допомоги та виплату премій носить рекомендаційний характер (вказано «сторони угоди рекомендують»).

Окрім цього, такі виплати здійснюються в межах фонду заробітної плати, розмір матеріальної допомоги обмежено верхньою межею (тобто він може бути меншим за один посадовий оклад на рік та має визначатися керівниками установ). При цьому така допомога не обов`язково має бути пов`язана із оздоровленням (вказано «зокрема на оздоровлення»).

Постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року №1298 передбачено право керівників на виплату матеріальної допомоги.

Колективний договір Вищого професійного училища №17 також передбачає відповідне право та пов`язує виплату із економією фонду оплати праці.

Під час перегляду справи в апеляційному порядку, на виконання ухвали апеляційного суду про витребування доказів, відповідачем надано витребувані документи та додатково повідомлено про те, що в спірний період з 2018 року по 2024 роки працівникам, які не віднесені до категорій бібліотекарів, медичних та педагогічних працівників матеріальна допомога на оздоровлення до щорічної відпустки не виплачувалась, за виключенням головного бухгалтера, якій матеріальна допомога на оздоровлення надавалась на підставі поданих заяв. Позивач обіймала посаду юрисконсульта, яка не відноситься до категорій посад, яким передбачена виплата матеріальної допомоги на оздоровлення. Із заявами про надання матеріальної допомоги на оздоровлення до щорічної відпустки, позивач не зверталась.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактів прийняття відповідачем відповідних рішень про виплату працівникам допомоги на оздоровлення протягом 2018-2024 років у розмірі посадового окладу, та такі виплати дозволяла зробити економія фонду оплати праці.

У відповідності до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальними правилами доказування, визначеними положеннями ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Проаналізувавши зміст рішення суду першої інстанції з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції ухвалене рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 не довела, а матеріали справи не містять відповідних доказів прийняття роботодавцем відповідних рішень про виплату працівникам допомоги на оздоровлення у зазначений період з 2018 року по 2024 рік у розмірі посадового окладу, й такі дії не суперечить трудовому законодавству, галузевим угодам та колективному договору, а тому, вимоги є не доведеними належними та допустимими доказами у справі й оскільки вимога про стягнення заробітку за період затримки розрахунку при звільненні є похідною від вимоги про стягнення допомоги на оздоровлення, відсутні достатні підстави для її задоволення.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою відмову у наданні відповіді Вищого професійного училища №17 на запит позивача щодо інших працівників, яким керівником училища надавалася матеріальна допомога на оздоровлення до щорічної відпустки в період з 2018-2024 роки, про надання копій наказів училища про затвердження графіків щорічних відпусток, допиту голови Профспілкового комітету училища щодо затвердження Колективного договору Вищого професійного училища №17 в 2021-2025 роки, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені обставини були предметом розгляду в суді першої інстанції, на ці доводи судом було надано вичерпну відповідь.

Аргументи апеляційної скарги щодо залишення судом без уваги положень ч.2 ст. 16 Закону України «Про соціальний діалог в Україні», за змістом якої, пропозиції та рекомендації, схвалені рішенням галузевої (міжгалузевої) ради, є обов`язковими для розгляду органами державної влади, органами місцевого самоврядування, професійними спілками та організаціями роботодавців, що діють у галузі та при наявності у працівника права на виплату матеріальної допомоги при наданні щорічної відпустки, у разі, якщо колективний договір погіршує становище працівників підприємства порівняно з умовами галузевої угоди, необхідно керуватися умовами галузевої угоди, виконання яких є обов`язком відповідача, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судом надано на ці доводи вичерпну відповідь, вказані доводи суперечить наявним в матеріалах справи доказам, а судом в свою чергу було в повному обсязі з`ясовано всі обставин, необхідні для вирішення спору у даній справі.

Колегія суддів наголошує, що скаржником не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка. Такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 17 грудня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 24 грудня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна