ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9621/25 Справа № 204/3916/25 Головуючий у першій інстанції: Приваліхіна А. І. Суддя-доповідач: Красвітна Т. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря Марченко С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Чечелівського районного суду м. Дніпра у складі судді Приваліхіної А.І. від 18 липня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним та анулювання актового запису,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 07 липня 2021 року сторони уклали шлюб, до реєстрації шлюбу позивач, погодившись на пропозицію майбутньої дружини щодо її реєстрації місця проживання в його квартирі, 02 червня 2021 року за його згодою було зареєстровано місце проживання відповідачки в належній йому на праві особистої приватної власності квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , яку він придбав за особисті грошові кошти 05 серпня 2020 року. Весною 2023 року ОСОБА_3 вмовила позивача оформити на її ім`я право власності на 1/2 частку вище зазначеної квартири шляхом укладення договору дарування, мотивуючи тим, що її батьки мають наміри вкласти значну суму належних їм грошових коштів в капітальний ремонт моєї квартири, тому буде справедливим якщо на половину квартири буде оформлене право власності на ім`я дружини. 26 травня 2023 року між сторонами було укладено договір дарування 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідченого приватним нотаріусом. Натомість, жодної копійки на капітальний ремонт від батьків дружини й до теперішнього часу позивач не отримав, тобто батьки дружини ввели позивача в оману, щоб він оформив нерухоме майно на їх доньку. Влітку 2024 року відповідачка стала запевняти позивача у необхідності переоформлення на її ім`я права власності другої 1/2 частки вище зазначеної квартири шляхом укладення договору дарування, оскільки він є військовослужбовцем, та у зв`язку з агресією росії, яка напала на Україну, його можуть відправити на лінію зіткнення, тобто в зону активних бойових дій, де він можу загинути і щоб уникнути в майбутньому поділу квартири з іншими спадкоємцями першої черги, тобто між нею та його батьками, відповідачка вмовила його на оформлення договору дарування їй 1/2 частки квартири, що на той момент була його власністю. У зв`язку з чим, 05 червня 2024 року між сторонами було оформлено договір дарування, за яким позивач подарував відповідачці 1/2 частину вищевказаної квартири. Після оформлення квартири на відповідачку, з липня 2024 року остання різко змінилась в поведінці, стала уникати позивача, з липня 2024 року постійно вчиняла сварки, уникаючи виконання подружніх обов`язків, а в середині лютого 2025 року у відсутність позивача взагалі виїхала із квартири. Таким чином, на підставі викладеного, позивач вважає, що укладений шлюб між сторонами є фіктивний, оскільки відповідачка уклала шлюб з корисливих мотивів, без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя. Тому позивач просив шлюб зареєстрований 07 липня 2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Дніпровському, Солонянському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , актовий запис №249 від 07.07.2021, - визнати недійсним; актовий запис №249 від 07.07.2021 зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Дніпровському, Солонянському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - анулювати; стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Рішенням Чечелівського районного суду м. Дніпра від 18 липня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним та анулювання актового запису залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином у відповідності до вимог ст. 128-130 ЦПК України, що підтверджується письмовими матеріалами справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 07 липня 2021 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , було укладено шлюб, про що складений актовий запис №249. Прізвище відповідачки після реєстрації шлюбу змінено на « ОСОБА_6 » (а.с. 19).

26 травня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняла подарунок у власність належну ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 (а.с. 20-21).

05 червня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 1/2 частки квартири, відповідно до якого ОСОБА_1 безоплатно та без жодних умов передав у власність (подарував), а ОСОБА_3 прийняла у власність належну ОСОБА_1 на праві приватної спільної часткової власності ще 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 (а.с. 22-23).

Згідно Акту, виданого головою правління ОСББ «Сталінграда 110А» Маргарян М.Л. від 12 березня 2025 року, ОСОБА_1 з 05 серпня 2020 року вселився в дворівневу квартиру за адресою по АДРЕСА_1 , тобто з моменту купівлі ним цього об`єкту нерухомого майна та безперервно проживає в ній (без реєстрації його місця проживання за цією адресою) до теперішнього часу, облаштовуючи постійно меблями, отргтехнікою для комфортного проживання, періодично проводить поточні ремонти в квартирі, сплачує за надані комунальні послуги та інші платежі за цією адресою. ОСОБА_3 після укладення шлюбу вселилась в квартиру за вище вказаною адресою влітку 2021 року, де зареєстроване її місце проживання з 02.06.2021 року, та проживала в ній деякий час постійно. З липня 2024 року стала від`їжджати на досить тривалий період часу з цієї квартири, зокрема під час перебування чоловіка у відрядженні, та з`являлась напередодні його приїзду додому. А з середини лютого 2025 року взагалі виїхала з квартири та не проживає до теперішнього часу, тоді як ОСОБА_1 проживає в цій квартирі постійно й безперервно (а.с. 25).

Матеріали справи містять фотокартки із зображенням позивача та відповідачки під час їх спільного проведення часу (а.с. 50-56).

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.

Відповідно до статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України.

Підставою недійсності шлюбу є порушення вимог, встановлених статтями 22, 24 - 26 СК України (стаття 38 цього Кодексу).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року, при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов`язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним. За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності (стаття 40 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 40 СК України згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства.

Відповідно до частини 2 статті 40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя.

При вирішенні справи про визнання шлюбу недійсним суд бере до уваги, наскільки цим шлюбом порушені права та інтереси особи, тривалість спільного проживання подружжя, характер їхніх взаємин, а також інші обставини, що мають істотне значення (частина друга статті 41 СК України).

За рішенням суду шлюб обов`язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності. Причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу. Водночас слід мати на увазі, що відсутність наміру створити сім`ю у момент укладення шлюбу може бути цілком компенсовано його появою після реєстрації шлюбу, коли за всіма об`єктивними обставинами можна стверджувати, що у особи з`явився намір створити сім`ю, наприклад, коли після реєстрації шлюбу, який мав ознаки фіктивності, особи почали разом проживати, вести спільне господарство, дружина завагітніла або у подружжя народилися діти, батько піклується про дружину та дітей, подружжя запрошує до себе своїх батьків та друзів, підтримують інтимні стосунки, разом відпочивають та відвідують своїх рідних та близьких, тощо.

Статтею 42 СК України встановлено, що право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв`язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України)

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Позивач, звертаючись до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним, посилався на те, що він мав намір створити сім`ю, а відповідачка цього не бажала та уклала шлюб лише з корисливих мотивів - з метою заволодіння квартири. Однак, дане твердження спростовується матеріалами справи.

Так, згідно змісту позовної заяви та апеляційної скарги, позивач сам стверджує, що їх відносини до реєстрації шлюбу тривали декілька років, що також підтверджується наданими фотокартками, вони разом мали плани на майбутнє, шлюб між ним та відповідачкою було зареєстровано за взаємною згодою. Тобто, з викладеного вбачається, що між сторонами існували особисті відносини, які були підставою для укладення шлюбу.

Під час розгляду даної справи судом не знайдемо підтвердження того факту, що відповідачка уклала шлюб без наміру створити сім`ю.

Також, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, з яких можливо було б встановити, що після реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подружніх відносин не виникло. Згідно пояснень представника позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції від 17 грудня 2025 року, сторони протягом трьох років подружнього життя проживали за однією адресою, підтримували, зокрема, інтимні стосунки, мали спільний побут.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, встановивши, що позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено шлюб без наміру створення сім`ї та набуття прав і обов`язків, - колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

За таких обставин самі по собі доводи позивача про те, що метою укладення шлюбу для відповідачки було заволодіння його квартирою, - є особистою думкою позивача, що не підтверджена матеріалами справи та не є підставою для визнання шлюбу фіктивним.

Посилання апелянта на те, що непроведення святкової церемонії укладення шлюбу без запрошення батьків та друзів, а також поїздки відповідачки до позивача в Італію за рахунок Федерації плавання Італії, - самі по собі не можуть бути підставою для визнання шлюбу недійсним.

Твердження позивача, що відповідачка відмовилась мати спільних дітей також не доводять фіктивність шлюбу сторін, оскільки наявність дітей не є обовязковою умовою шлюбу.

Колегія звертає увагу, що після ухвалення судом першої інстанції у даній справі оскаржуваного рішення від 18 липня 2025 року про відмову у задоволенні позову про визнання шлюбу недійсним, 25 серпня 2025 року Шевченківським районним судом м.Дніпра у справі №204/2267/25 ухвалено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , яке не набрало законної, оскільки за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на зазначене рішення суду від 27 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження та ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року справу призначено до розгляду.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо помилкового розгляду даної цивільної справи місцевим судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 квітня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Відповідно до частин першої - третьої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся з позовом про визнання шлюбу недійсним.

Колегія звертає увагу, що ч. 4 ст. 274 ЦПК України не містить норми щодо можливості розгляду справи про визнання шлюбу недійсним в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін.

Колегія суддів звертає увагу, що справи про визнання шлюбу недійсним стосуються істотного втручання у сферу особистих відносин сторін, пов`язаних з необхідністю встановлення обставин, зокрема щодо реального наміру сторін на створення сім`ї, фактичних сімейних відносин, поведінки сторін до та після реєстрації шлюбу, що може свідчити про складність спору.

Частинами першою третьою, сьомою статті 277 ЦПК України визначено, що питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Разом з тим, в ухвалі про відкриття провадження місцевим судом не наведено належних мотивів, які б свідчили про можливість розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, з урахуванням складності спору та характеру спірних правовідносин.

Крім того, відповідно до статті 276 ЦПК України клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження подається у письмовій формі одночасно з поданням позовної заяви або може міститися у ній. Таке клопотання має стосуватися розгляду в порядку спрощеного позовного провадження всієї справи і не може стосуватися лише певної частини позовних вимог, інакше суд не приймає його до розгляду, про що зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі.

У випадку, передбаченому частиною другою статті 274 цього Кодексу, за наслідками розгляду відповідного клопотання позивача суд з урахуванням конкретних обставин справи може: 1) задовольнити клопотання та визначити строк відповідачу для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження; або 2) відмовити в задоволенні клопотання та розглянути справу за правилами загального позовного провадження.

Якщо суд за результатами розгляду клопотання позивача дійде висновку про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, він зазначає про це в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Системне тлумачення зазначених норм дозволяє дійти висновку, що для розгляду справ, не зазначених в частині першій статті 274 ЦПК України, які відповідно до частини другої статті 274 ЦПК України можуть розглядатися у порядку спрощеного позовного провадження, у вказаному порядку необхідне волевиявлення про це позивача, оформлене у вигляді відповідного клопотання. Суд за результатами розгляду клопотання, з урахуванням конкретних обставин справи, може його або задовольнити, або відмовити в задоволенні та розглянути справу за правилами загального позовного провадження. В свою чергу відсутність клопотання позивача про розгляд справи, яка відповідно до частини другої статті 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження, про застосування вказаного порядку унеможливлює розгляд такої справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Вказане узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 квітня 2024 року у справі №161/14919/22.

Матеріали справи не містять доказів того, що позивач звертався до суду із клопотанням про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

З наведеного вбачається, що суд першої інстанції з порушенням частини другої статті 274, статей 276, 277 ЦПК України дійшов помилкового висновку про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження. (п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України).

На викладене вище місцевий суд увагу не звернув, допустивши порушення норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Чечелівського районного суду м. Дніпра від 18 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним та анулювання актового запису відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 25 грудня 2025 року.

Головуючий Т.П. Красвітна

Судді В.С. Городнича

М.Ю. Петешенкова