ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.

за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 15 серпня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання недостовірною інформації, та її спростування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання недостовірною інформації, та її спростування.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 20 березня 2024 року в ході розгляду Кіровським районним судом м. Дніпропетровська судової справи №201/12551/23, за кримінальним провадженням №0000350, де ОСОБА_1 є захисником двох обвинувачених, а ОСОБА_2 є потерпілим, при наданні суду пояснень в межах зазначеної справи, у присутності судді Вусик Є.О. та інших учасників процесу, під час підготовчого судового засідання де розглядалось питання продовження міри запобіжного заходу обвинуваченим, користуючись та прикриваючись статусом потерпілого, висловлюючись всупереч об`єктивним існуючим обставинам, що викладені в обвинувальному акті, діючи з намаганням максимально принизити особу ОСОБА_1 як адвоката, честь та гідність як особистості, ставлячи її в позицію «непійманої злочинниці» ОСОБА_2 , користуючись наданим словом як потерпілого, висловив свої твердження стосовно неї, зазначивши: «… підтримав думку прокурора, вважав що справа має резонанс, вважає що особи можуть підбурити суспільство. Крім того, зазначив Суду, що якщо слухати надалі по суті справи, то особа, яка знаходиться по той бік екрану, повинна бути не в екрані та про законність віщати, а має бути на лаві підозрюваних...». Позивач ОСОБА_1 зазначила, що вказані вислови безспосередньо стосувались саме її особи як адвоката, адже вона була «по той бік», приймаючи участь в засіданні по відеоконференції, та не приєдналась до підозрюваних як на те вказав ОСОБА_2 , які в суді вже мають статус обвинувачених. Висловлювання відповідача є можливим перевірити на предмет їх відповідності та дійсності, шляхом звернення до обвинувального акту у кримінальному провадженні №0000350 від 10.02.2023 року, де визначений склад фігурантів, що набули статус обвинувачених, а тому твердження, щодо того, що якщо надалі слухати справу то особа яка «по ту сторону екрану» має бути на лаві підозрюваних не відповідає дійсності, є обмовлянням, та недостовірною інформацією, що принижує честь та гідність, ділову репутацію позивача.

Враховуючи вищевказане, позивач просила суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, поширену відповідачем ОСОБА_2 (що має статус потерпілого у кримінальному провадженні №0000350 від 10.02.2023 р.) стосовно адвоката Горб Юлії Вікторівни (що є захисником обвинувачених у вказаному кримінальному провадженні), проголошену під час судового засідання 20 березня 2024 року в приміщенні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська (справа 201/12551/23 головуюча суддя Вусик Є.О.) інформацію: «...якщо слухати надалі по суті справи, то особа, яка знаходиться по той бік екрану (якою є ОСОБА_1 ), повинна бути не в екрані та про законність віщати, а має бути на лаві підозрюваних...»; 2) зобов`язати ОСОБА_2 протягом десяти днів після набрання рішенням законної сили спростувати зазначену інформацію, яку він промовив та оголосив в судовому засіданні 20 березня 2024 року, шляхом надання суду письмової заяви та промови в судовому засіданні резолютивної частини рішення та заяви зі змістом «Поширена інформація проголошена мною ОСОБА_2 20 березня 2024 року по справі 201/12551/23 в приміщенні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська під головуванням судді Вусик Є.О. не відповідає дійсності»; вирішити питання стосовно судових витрат.

Рішенням Чечелівського районного суду міста Дніпра від 15 серпня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, визнання недостовірною інформації, та її спростування відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені ним витрати на професійну правничу допомогу у даній справі в розмірі 10 000 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 21 березня 2024 року в ході засідання у Центральному районному суді м. Дніпра (до перейменування Кіровському районному суді міста Дніпропетровська) в процесі судового розгляду справи №201/12551/23, у кримінальному провадженні №0000350, де позивач ОСОБА_1 є захисником двох обвинувачених, а відповідач ОСОБА_2 є потерпілим, при наданні суду пояснень, відповідач ОСОБА_2 у процесі виступу зазначив: «… підтримав думку прокурора, вважав що справа має резонанс, вважає що особи можуть підбурити суспільство. Крім того, зазначив суду, що якщо слухати надалі по суті справи, то особа, яка знаходиться по той бік екрану, повинна бути не в екрані та про законність віщати, а має бути на лаві підозрюваних...».

Відповідач ОСОБА_2 , інтереси якого протягом судового розгляду представляла адвокат Соболь О.І., не заперечив факту висловленої ним у ході засідання фрази «… якщо слухати надалі по суті справи, то особа, яка знаходиться по той бік екрану, повинна бути не в екрані та про законність віщати, а має бути на лаві підозрюваних...». Але вказав на те, що звертався до суду з реплікою без вказання прізвища адвоката Горб Ю.В., яка сприйняла його зауваження саме на свій рахунок. Окрім того акцентував, що вказана інформація цілком відповідає змісту обвинувального акту в кримінальному провадженні № 0000350.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що висловлювання ОСОБА_2 не відносяться до тверджень, оскільки вони викладені у формі оціночних суджень, носять суб`єктивний характер.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та стаття 34 Конституції України передбачають, що кожна людина має право на свободу виявлення поглядів, змістом чого є свобода дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно від кордонів. Частиною 1 ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Разом з тим за змістом ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

У відповідності до норм статей 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Як вбачається з матеріалів справи, висловлювання відповідача дійсно мали місце, однак не оприлюднювалися негативні факти, фактичні твердження, а висловлювались емоційні оціночні судження, які мали суб`єктивне підґрунтя, враховуючи його статус потерпілого у кримінальному провадженні та ґрунтувалися на особистому трактуванні отриманої з обвинувального акта інформації, і не були фактичним твердженням.

У відповідності до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що відповідачем не було порушено право на повагу до гідності та честі позивача, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження позовних вимог.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в України, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд із прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: 1) факти, що вважаються загальновідомими; 2) підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; 3) посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на честь та гідність, як особистих немайнових прав.

У частині другій статті 30 Закону України «Про інформацію» визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, у силу положень статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням зазначеного, суд 1 інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується колегія суддів, щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданим йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чечелівського районного суду міста Дніпра від 15 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 24 грудня 2025 року.

Повний текст постанови складено 25 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: