ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7387/25 Справа № 199/3252/25 Суддя у 1-й інстанції - ПОДОРЕЦЬ О. Б. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 16 травня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 24.01.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняв від ОСОБА_1 у власність строком до 01.06.2013 грошові кошти еквівалентні 30 000 доларів США (п.1 Договору).

ОСОБА_2 зобов`язався повернути ОСОБА_1 суму грошей еквівалентну 30 000 доларів США виходячи із встановленого курсу продажу долара США комерційними банками м. Дніпропетровська на день платежу без нарахування процентів до 01.06.2013 (п.1 Договору).

24.01.2013 зазначений договір було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за № 654.

Своєчасно грошові кошти відповідач не повернув.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16.11.2016 позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу були задоволені та з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за договором позики від 24.01.2013 у розмірі 938 916 грн.17 коп., з яких 785 500,00 грн. - сума основного боргу, 24 145,00 грн. - сума 3% річних, 129 271,00 грн. - проценти від суми позики, та сплачений судовий збір у сумі 6 890,00 грн. Також з ОСОБА_2 та з ОСОБА_3 солідарно стягнуто 5 000 грн. за договором позики від 24.01.2013.

Постановою Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м.Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 13.05.2019 було відкрито виконавче провадження з виконання рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16.11.2016.

Відповідач ОСОБА_2 добровільно судове рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16.11.2016 не виконував, у зв`язку із чим, позивач звернувся до приватного виконавця Дніпропетровського виконавчого округу Селезньова М.О.

Постановою приватного виконавця Селезньова М.О. від 02.11.2020 було відкрито виконавче провадження №63461793 на підставі виконавчого листа виданого 13.05.2017 на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2016 по справі №201/12993/16-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 938 916,00 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2023 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за втрати від інфляції у період з 10.09.2020 по 22.08.2023 у розмірі 438 202,43 грн., заборгованість 3% річних у період з 10.09.2020 по 22.08.2023 у розмірі 80 595,66 грн., а також сплачений судовий збір у розмірі 5 158,37 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.02.2024 апеляційна скарга ОСОБА_2 була відхилена, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01.12.2023 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду від 11.04.2024 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2023 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27.02.2024 було відмовлено.

Згідно відповіді приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова М.О. від 28.06.2024 по виконавчому провадженню №63461793 остання проплата відбулася 17.02.2023 у сумі 853,27 грн.

Відповідно до відповіді приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова М.О. від 04.03.2025 в ході примусового виконання виконавчого провадження №63461793 (за весь період виконання рішення) з боржника ОСОБА_2 на користь стягувача ОСОБА_1 стягнуто суму коштів у розмірі 11 663,48 грн.

Станом на 01.03.2025 залишок заборгованості боржника перед стягувачем у вказаному виконавчому провадженні становить 910 735,11 грн.

За вказаних обставин, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати у сумі 147 387,41 грн. та 3% річних у сумі 39 523,41 грн., а всього 186 910,82 грн. за період з 23.08.2023 по 01.02.2025 за несвоєчасне виконання рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16.11.2016. Вирішити питання стосовно судового збору.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 16 травня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних за несвоєчасне виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2016 за період з 23.08.2023 по 01.02.2025 в розмірі 39 523 (тридцять дев`ять тисяч п`ятсот двадцять три) грн. 41 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 395 грн. 25 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при винесенні рішення судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідач отримав кошти за договором позики від 24.01.2013 року в іноземній валюті - доларах СПІА, тобто предметом укладеного між сторонами договору - кредиту є іноземна валюта, яку боржник зобов`язався повернути позивачу. Водночас, заборгованість за договором позики на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська у справі №201/12993/16 від 16.11.2016р. стягнута з відповідача саме в гривні без застосування валютної прив`язки чи еквіваленту суми боргу в іноземній валюті. Зазначене рішення суду набрало законної сили і на його виконання про стягнення боргу в гривнях суд видав відповідний виконавчий документ - виконавчий лист. Стягнення приватним виконавцем заборгованості з ОСОБА_2 за вказаним вище рішенням суду також відбувалося у гривні.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.01.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 прийняв від ОСОБА_1 у власність строком до 01.06.2013 грошові кошти в розмірі 244 800,00 грн., які виходячи з встановленого сторонами курсу 1 USD = 8,16 грн., є еквівалентом 30 000 доларів США. Даний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за №654 (а.с.7).

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2016 по справі №201/12993/16 задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення суми боргу були та з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 солідарно стягнуто суму боргу за договором позики від 24.01.2013 в розмірі 5 000,00 грн. Також, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором позики від 24.01.2013 у розмірі 938 916,17 грн., з яких 785 500,00 грн. - сума основного боргу, 24 145,00 грн. - сума 3% річних, 129 271,17 грн. - проценти від суми позики. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. З ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 стягнуто сплачений останнім судовий збір у розмірі 6 890,00 грн., а саме по 3 445,00 грн. (а.с.8-9).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2017 заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення суду від 16.11.2016 по справі №201/12993/16 залишено без задоволення (а.с.10).

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.05.2017 ОСОБА_2 було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.11.2016 (а.с.11).

Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Малюк І.В. від 13.05.2019 було відкрито виконавче провадження №59092953 з примусового виконання виконавчого листа №201/12993/16, виданого 13.05.2017 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська (а.с.12).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова М.О. від 02.11.2020 було відкрито виконавче провадження №63461793 на підставі виконавчого листа №201/12993/16, виданого 13.05.2017 Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 24.01.2013 в розмірі 938 916,00 грн. (а.с.13).

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2023 по справі №199/7445/23 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнуто заборгованість за втрати від інфляції у період з 10.09.2020 по 22.08.2023 у розмірі 438 202,43 грн., заборгованість за 3% річних у період з 10.09.2020 по 22.08.2023 у розмірі 80 595,66 грн., а також сплачений судовий збір у розмірі 5 158,37 грн. (а.с.14-15).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27.02.2024 апеляційна скарга ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 01.12.2023 залишено без змін (а.с.16-20).

Ухвалою Верховного Суду від 11.04.2024 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01.12.2023 та постанову Дніпровського апеляційного суду від 27.02.2024 (а.с.21-22).

Згідно відповіді приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова М.О. від 28.06.2024 по виконавчому провадженню №63461793 остання проплата відбулася 17.02.2023 у сумі 853,27 грн. (а.с.23-24).

Відповідно до відповіді приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Селезньова М.О. від 04.03.2025 в ході примусового виконання виконавчого провадження №63461793 з боржника ОСОБА_2 на користь стягувача ОСОБА_1 стягнуто суму коштів у розмірі 11 663,48 грн. Станом на 01.03.2025 залишок заборгованості боржника перед стягувачем у вказаному виконавчому провадженні становить 910 735,11 грн. (а.с.25).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних витрат суд першої інстанції виходив із того, що оскільки договір позики між сторонами укладався у національній валюті гривні з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, тому інфляційні втрати відшкодуванню не підлягають.

Однак, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції.

За частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами частини першої статті 193 Господарського кодексу України (далі ГК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

За частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України свідчить, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення (див. висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц).

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, а тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Перевіряючи правильність висновків суду щодо вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат у розмірі 147 387,41грн., колегія суддів виходить з наступного.

Згідно із частиною першою статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Однак Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю, тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання, однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

За статтею 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошових коштів (суму позики), тобто таку саму суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України (див. висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц).

За статтею 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то частина друга статті 625 ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті гривні.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17. Такий висновок не був змінений, і Верховний Суд від нього не відступав. Крім того, цей висновок Верховного Суду України був неодноразово застосований, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, постановах Касаційного цивільного суду від 25.11.2019 у справі № 130/1058/16, від 23.10.2019 у справі № 369/661/15-ц, від 23.09.2019 у справі № 638/4106/16-ц, від 20.02.2019 у справі № 638/10417/15-ц, постановах Касаційного господарського суду від 11.10.2018 у справі № 905/192/18, від 16.03.2021 у справі № 905/392/20.

Отже, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Водночас індексація не застосовується, а передбаченні частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати не нараховуються у разі прострочення зобов`язання, визначеного в іноземній валюті.

У справі, що розглядається, боржником отримано кредит за договором в іноземній валюті доларах США.

Тобто предметом укладеного між сторонами договору кредиту є іноземна валюта, яку боржник зобов`язався повернути банку.

Водночас заборгованість за договором кредиту на підставі рішення суду від 16.11.2016 у справі № 201/12993/16, ухваленого за позовом ОСОБА_1 , який пред`явив позов про стягнення заборгованості у гривнях, стягнута з боржника в гривнях без застосування валютної прив`язки чи еквіваленту суми боргу в іноземній валюті.

Зазначене рішення суду набрало законної сили і на його виконання про стягнення боргу в гривнях суд видав відповідний виконавчий документ виконавчий лист.

ЄСПЛ у рішенні від 28.10.1999 у справі "Брумареску проти Румунії" звертав увагу, що одним з найважливіших є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що у випадку, коли суд виніс рішення у справі, питання більше не може ставитися під сумнів.

Принцип юридичної визначеності є одним із суттєвих елементів принципу верховенства права. В його основі лежить відоме з римського права положення res judicata (лат. "вирішена справа"), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися.

Отже, кредитор, користуючись своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання, пред`явив позов про стягнення заборгованості за договором з боржника у гривнях, з урахуванням чого валютою такого зобов`язання з цієї дати стала національна валюта гривня.

Як вбачається з матеріалів справи, у гривнях відбулося також часткове стягнення приватним виконавцем заборгованості з боржника за наведеним вище рішенням суду.

Ураховуючи наведене, кредитор, який, користуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним кредитом у пред`явленому ним позові у національній валюті гривні, що була задоволена судом та стягнута з боржника у цій валюті, має право за частиною другою статті 625 ЦК України на нарахування інфляційних втрат на таку заборгованість боржника за весь час прострочення виконання ним грошового зобов`язання.

Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова у правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 08 грудня 2022 року у справі № 921/542/20.

Близького за змістом висновку щодо права кредитора на нарахування індексу інфляції у разі визначення ним зобов`язання в національній валюті гривні дотримується Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 у справі № 340/385/17.

Отже, матеріалами справи встановлено, що, незважаючи на укладення договору кредиту в іноземній валюті, стягнення з боржника заборгованості на підставі рішення суду та згодом примусове виконання відповідного рішення приватним виконавцем відбувалося в національній валюті - гривні. Тому кредитор має право на нарахування індексу інфляції на зазначену прострочену заборгованість боржника.

З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність відмови у задоволені позовних вимог до відповідачки в частині нарахованих інфляційних втрат.

Такий висновок не суперечить та узгоджується з наведеними висновками Верховного Суду щодо права кредитора на нарахування інфляційних втрат, які полягають у тому, що норми ч.2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного в національній валюті - гривні, оскільки відповідні висновки сформовані у справах, на які посилається відповідачка в відзиві на апеляційну скаргу, за інших фактичних обставин, ніж обставини справи, що переглядається, в якій незважаючи на укладення договору кредиту в іноземній валюті мало місце відступлення права вимоги до боржника за договором кредиту, стягнення з боржника за позовом кредитора заборгованості за кредитом та згодом примусове виконання рішення суду відділом ДВС в національній валюті - гривні. Тому кредитор має право на нарахування індексу інфляції на зазначену прострочену заборгованість боржника.

З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат у сумі 147387,41 грн. підлягає скасуванню з ухваленням у справі в цій частині позовних вимог нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

При цьому колегія суддів враховує, що заперечень щодо правильності визначених позивачем розміру цих витрат, відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу не наведено. Колегія суддів погоджується з наведеним позивачем розрахунком в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно, підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , понесені судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви в сумі 1473,94 грн (1869,19грн-395,25грн) та при подачі апеляційної скарги в сумі 2803,78 грн, а всього 4277,72 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра від 16 травня 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні витрати у сумі 147 387,41 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви в сумі 1473,94 грн та при подачі апеляційної скарги в сумі 2803,78 грн, а всього 4277,72 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до чинного законодавства.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 24 грудня 2025 року.

Повний текст постанови складено 25 грудня 2025 року.

Судді: