справа № 754/1139/25 головуючий у суді І інстанції Галась І.А.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Галась І.А. у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 211 750,00 грн., інфляційні витрати у розмірі 53 222,08 грн., 3% річних у розмірі 15 889,95 грн. та пеню у розмірі 967 697,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 січня 2022 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики грошових коштів в розмірі 211 750 грн., що на день укладення цього договору становило 7700.00 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 12 липня 2022 року. Цей Договір позики посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Н.В. Яворською (зареєстровано в реєстрі за № 3). Відповідно до пункту 6 Договору позики на підтвердження повернення позики або її частини, Позикодавець або його представник за вимогою позичальника надає заяву про таке повернення, справжність підпису засвідчується нотаріально. Однак станом на дату подання позову відповідач заборгованість не повернув. Відповідно до п. 8 Договору позики при не поверненні суми позики, чи не своєчасному поверненні, тобто у строк визначений цим Договором, позичальник сплачує пеню у розмірі 0,5 відсотків від суми позики за кожний день прострочки сплати боргу. Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 625 ЦК України відповідач повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, за весь час прострочення в розмірі - 53 228,08 грн. та 3 % річних від простроченої суми 15 889,95 грн., а також пені 0,5 відсотків від суми позики за кожен день прострочки, що становить - 967 697,5 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 1 226 669,58 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 211 750,00 грн. та судові витрати.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що відповідно до п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). У зв`язку із зазначеним, з відповідача можливе стягнення лише боргу за договором позики у розмірі 211 750,00 грн., та відповідно не підлягають стягненню пеня, інфляційні втрати та 3% річних. Судом першої інстанції не було застосовано п. 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, Указ Президента України від 24.02.2022 р. № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затверджений Законом України від 24.02.2022 р. № 2102-ІХ (із подальшими змінами), що призвело до хибного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики у розмірі 1 226 669,58 грн. Крім того, суд першої інстанції не обґрунтував суму стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у розмірі 1 226 669,58 грн., і відповідно мотивувальна частина рішення не відповідає резолютивній частині. У матеріалах справи відсутні докази, що відповідач був повідомлений судом першої інстанції про дату, час і місце розгляду справи на 19 травня 2025 року. Однак 19 травня 2025 року суд першої інстанції вже ухвалив та проголосив вступну та резолютивну частини рішення. В протоколі судового засідання 19 травня 2025 року (а.с. 52) вказано про те, що головуючий суддя Галась І.А. ставила на обговорення питання про розгляд справи по суті заочно за відсутності відповідача у справі. Позивач не заперечував. Однак суд першої інстанції також у порушення ст. 280, 282 ЦПК України заочне рішення у даній справі не ухвалив.

Таким чином, суд першої інстанції, розглянувши справу за відсутності відповідача, за відсутності доказів належного повідомлення останнього про дату, час та місце розгляду справи, не забезпечив відповідачу можливості навести суду свої заперечення та міркування щодо позову, чим позбавив його можливості скористатись наданими, зокрема ст. 43, 174, 178 ЦПК України, правами, і відповідно порушив принцип змагальності, відкритості судового процесу та право відповідача на справедливий суд, що в силу п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Пунктом 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно вимог ч.ч.1-3 ст. 128 ЦПК України, суд викликає учасників справи в судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками - повідомленнями.

Частина 6 ст. 128 ЦПК України визначає, що судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Частина 13 ст. 128 ЦПК України визначає, що за наявності відповідної письмової заяви учасника справи, який не має офіційної електронної адреси, та технічної можливості, повідомлення про призначення справи до розгляду та про дату, час і місце проведення судового засідання чи проведення відповідної процесуальної дії може здійснюватися судом з використанням засобів мобільного зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, шляхом надсилання такому учаснику справи текстових повідомлень із зазначенням веб-адреси відповідної ухвали в Єдиному державному реєстрі судових рішень, в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно - телекомунікаційну систему.

Відповідно до вимог ч. 1-5, ч. 9, ст. 130 ЦПК України, у випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду. Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії. У разі відсутності адресата (будь-кого з повнолітніх членів його сім`ї) особа, яка доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення. Вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. У разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою.

З матеріалів справи вбачається, що в судове засідання, яке було призначено на 19 травня 2025 року ОСОБА_1 не з`явився, доказів про належне його повідомлення про дату та час розгляду справи матеріали не містять.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення по суті вимог позивача.

Ухвалюючи нове судове рішення у справі, апеляційний суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 12 січня 2022 року ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 211 750.00 гривень, що за обумовленим сторонами курсом (1 долар США = 27,50 грн.), на день укладення цього Договору, що еквівалентно 7700.00 доларів США, без нарахування відсотків від суми позики та зобов`язується повернути позику до 12 липня 2022 року за наступним графіком:

12 лютого 2022 року - 12 375.00 грн., що за обумовленим Сторонами курсом (1 долар США = 27,50 грн.), на день укладення цього Договору, що еквівалентно 450.00 доларів США; 12 березня 2022 року - 12 375.00 грн., що за обумовленим Сторонами курсом (1 долар США = 27,50 грн.), на день укладення цього Договору, що еквівалентно 450.00 доларів США; 12 квітня 2022 року - 12 375.00 грн., що за обумовленим Сторонами курсом (1 долар США = 27,50 грн.), на день укладення цього Договору, що еквівалентно 450.00 доларів США; 12 травня 2022 року - 12 375.00 грн., що за обумовленим Сторонами курсом (1 долар США = 27,50 грн.), на день укладення цього Договору, що еквівалентно 450.00 доларів США; 12 червня 2022 року - 12 375.00 грн., що за обумовленим Сторонами курсом (1 долар США = 27,50 грн.), на день укладення цього Договору, що еквівалентно 450.00 доларів США; 12 липня 2022 року - 149 875.00 грн., що за обумовленим Сторонами курсом (1 долар США = 27,50 грн.), на день укладення цього Договору, що еквівалентно 5 450.00 доларів США. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Явороською Н.В.

Відповідно до зазначеного договору позикодавець передає грошові кошти зазначені в п.1 цього договору, позичальнику в день підписання сторонами цього договору. Своїм підписом на договорі Позичальник підтверджує факт отримання суми позики в розмірі 211 750.00 грн., що за обумовленим Сторонами курсом (1 долар США = 27,50 грн.) на день укладення цього Договору, що еквівалентно 7 700.00 доларів США.

Повернення позики повинно бути здійснено за адресою: АДРЕСА_1 шляхом передачі готівки від позичальника Позикодавцю у термін зазначений в п. 2 цього договору або шляхом зарахування грошових коштів на банківський рахунок Позикодавця.

Відповідно до п. 8 Договору позики при не поверненні суми позики, тобто у строк визначений цим Договором, позичальник сплачує пеню у розмірі 0,5 відсотків від суми позики за кожний день прострочки сплати боргу.

Грошові кошти станом на час звернення до суду з позовом позивачу не повернуті.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України, як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), проте не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21).

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, відповідно до договору позики від 12 січня 2022 року ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 211 750.00 гривень, що за обумовленим сторонами курсом (1 долар США = 27,50 грн.), на день укладення цього Договору, що еквівалентно 7 700.00 доларів США, без нарахування відсотків від суми позики та зобов`язується повернути позику до 12 липня 2022 року.

Обставини щодо отримання відповідачем коштів та укладання договору позики сторонами не заперечуються.

Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України , суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Оскільки позивач не заявляв вимог про стягнення з відповідача, суми боргу з урахуванням курсу іноземної валюти на день платежу, апеляційний суд розглядає справу в межах вимог позивача, а саме про стягнення суми боргу в розмірі 211 750.00 гривень.

Під час виконання оскаржуваного рішення суду першої інстанції, у межах виконавчого провадження № НОМЕР_4 на користь позивача були перераховані стягнуті кошти у загальному розмірі 87 790,05 грн. відповідно до: платіжної інструкції № 38489 від 27 серпня 2025 року на суму 43 223,93 грн., платіжної інструкції № 38918 від 05 вересня 2025 року на суму 22 283,06 грн., платіжної інструкції № 39253 від 10 вересня 2025 року на суму 22 283,06 грн., що підтверджується листом Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 14.11.2025 № ЗВП НОМЕР_3 та не заперечується позивачем, про що він повідомив суд апеляційної інстанції в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, сторонами визнано та не оспорюється факт часткового задоволення вимог позивача, а саме фактичне стягнення на його користь з відповідача 87 790,05 грн. в рахунок боргу в сумі 211 750.00 гривень.

Таким чином, у відповідача, в межах заявлених позивачем вимог про стягнення на його користь 211 750.00 гривень боргу, залишилась заборгованість в сумі 123 959.95 грн. (211 750.00-87 790.05), яка підлягає стягненню на користь позивача.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 53 222,08 грн., апеляційний суд виходить з наступного.

У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, передбачені частиною другої статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19), в постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18 (провадження № 61-19817св19).

Щодо вимог позивача про стягнення 3 % річних у відповідності до ст. 625 ЦК України та стягнення пені відповідно до п. 8 договору позики.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до положень ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (пункт 8.35).

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

За допомогою неустойки (штрафу, пені) допускається забезпечувати виконання значної кількості зобов`язань. Зокрема, неустойка може забезпечувати виконання: договірних зобов`язань, що традиційно для цивільного обороту, оскільки в більшості випадків саме в договорі його сторони встановлюють неустойку (штраф або пеню). Причому це може відбуватися як під час укладення договору для забезпечення виконання зобов`язання, так і після, але до виконання тих зобов`язань, які виникли на його підставі.

Не виключається забезпечення зобов`язань, які виникли на підставі організаційного договору (зокрема, попереднього); недоговірних зобов`язань, що не характерно, проте положеннями статті 549 ЦК не виключається; позитивних та негативних зобов`язань. Як правило, неустойка встановлюється для забезпечення позитивних зобов`язань, які передбачають вчинення певних дій (передача речі, сплата грошовитих коштів та ін.). Сутність негативних зобов`язань полягає в тому, що предметом виконання є утримання від дій, і зобов`язання виконується протягом усього часу його існування. Негативні зобов`язання можуть бути забезпечені тільки за допомогою штрафу, адже після порушення такого зобов`язання необхідність стимулювати його виконання шляхом нарахування пені, як це може мати місце при позитивних зобов`язаннях, не призведе до очікуваного результату, тобто його виконання (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 172/1159/20 (провадження № 61-14612св21).

Згідно частини третьої статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тлумачення статті 549 ЦК України свідчить, що пеня є змінною величиною, оскільки її нарахування відбувається за кожен день прострочення.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року №2120-IX (набрав чинності 17 березня 2022 року) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст. 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє і на даний час.

Із розрахунку заборгованості, наданого ОСОБА_3 на підтвердження своїх вимог, вбачається, що ним нараховані 3 % річних та пеня з 12 липня 2022 року по 10 січня 2025 року, тобто, без урахування вищезазначених вимог закону та за період воєнного стану в Україні. З огляду на зазначене, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Обґрунтованими також є доводи апеляційної скарги, в частині відсутності будь-яких мотивів, якими керувався суд першої інстанції визначаючи суму основного боргу, який стягнутий оскаржуваним рішенням.

За таких обставин, апеляційний суд виходить з положень укладеного договору, відповідно до якого відповідач отримав в боргкошти в розмірі 211 750,00 грн., що на день укладення договору становило 7 700,00 доларів США.

Враховуючи вимоги позивача, який просив суд стягнути з відповідача суму позики у розмірі 211 750.00 грн., та визнання позивачем отримання від відповідача в рахунок погашення заборгованості грошових коштів на суму 87 790.05 грн. зазначені вимоги підлягають до часткового задоволення саме в такому розмірі 123 959.95 грн.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви ОСОБА_3 сплатив судовий збір у розмірі 12 485,60 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме у розмірі 1 235,89 грн. (9,92*12458,60).

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 18 728,40 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача пропорційно до відмовленої частини позовних вимогу розмірі 16 870,54 грн. (90,08*18728,40)

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи зазначене, суд вважає за можливе стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 різницю між сумою судового збору, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, та сумою, яку позивач має компенсувати відповідачу. Така різниця становить 15 634,65 грн. (16 870,54-1 235,89).

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 заборгованість за договором позики від 12 січня 2021 року у розмірі 123 959,95 (сто двадцять три тисячі дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) гривень 95 копійок.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 15 634,65 (п`ятнадцять тисяч шістсот тридцять чотири) гривні 65 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 25 грудня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.