КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 грудня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сятошинського районного суду м. Києва від 19 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення орендної плати,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , згідно з яким просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу по орендній платі за липень 2024 року у розмірі 24580 грн. 65 коп., суму боргу по орендній платі за серпень 2024 року у розмірі 26000 грн. 00 коп., суму неустойки у розмірі 1 % у розмірі 21276 грн. 78 коп., суму неустойки у розмірі 25 % у розмірі 43725 грн. 81 коп., а разом 115583 грн. 24 коп.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, 21.05.2024 між ФОП ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір №21/05-24, згідно з умовами якого ФОП ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_2 прийняв об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 з розміщеним у ньому майном, що підтверджується відповідним актом передачі приміщення в оренду від 21.05.2024, підписаним сторонами.

За умовами договору розмір орендної плати у розрахунку за один повний календарний місяць оренди приміщення з урахуванням її індексації за згодою сторін складає: на період оренди до 22.07.2024 включно - 24000 грн 00 коп. (без ПДВ) та на період оренди з 23.07.2024 - 26000 грн 00 коп.

Разом з тим, позивач вказував, що у добровільному порядку відповідач не виконує свого обов`язку, жодних дій, спрямованих на виконання умов договору не вчиняє.

За вказаних обставин, позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.07.2025 задоволено заяву про заміну сторони у справі її правонаступником з ФОП ОСОБА_3 на ОСОБА_1 (а.с. 42).

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19.09.2025 у задоволенні позову відмовлено (а.с. 44-48).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував, що незважаючи на належне повідомлення відповідача про розгляд справи, останній не надав доказів виконання ним своїх зобов`язань за Договором та не спростував наявності у нього заборгованості у заявленому до стягнення розмірі.

Зазначає, що посилання суду першої інстанції на положення ст. 785 ЦК України та на постанову Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19, як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача суми неустойки у розмірі 1 % у сумі 21276 грн. 78 коп. та суми неустойки у розмірі 25 % в сумі 43725 грн. 81 коп., є помилковими з наступних підстав в їх сукупності: висновки у постанові Верховного Суду зроблені при вирішенні спору, який не був подібним до правовідносин у даній справі; у даній справі предметом позову є саме несплата орендної плати за липень-серпень 2024 року, тобто в період дії чинного договору; позивач не заявляє вимоги щодо стягнення подвійної неустойки, а лише вимагає стягнення заборгованості та неустойки у розмірі, передбаченому умовами договору (а.с. 53-56).

27.11.2025 до Київського апеляційного суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що сам факт його повідомлення про розгляд справи та відсутність з його боку заперечень жодним чином не може впливати на фактичні обставини справи, оцінка яким надається судом саме під час розгляд справи та саме по собі не може слугувати підставою для задоволення позовних вимог.

Також, зазначає, що користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України.

Крім того, вказує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами фактичного користування переданого йому майна.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 21.05.2024 між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 ) був укладений договір №21/05-24, відповідно до умов якого позивач (орендодавець) надає, а відповідач (орендар) приймає в строкове платне використання об?єкт нерухомого майна з розміщеним у ньому майном, що вказане в Акті передачі приміщення в оренду або в додатках до даного Договору (а.с. 4-6).

Відповідно до п. 1.1 договору, адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 ; склад: три кімнати, міні-кухня, санвузол, хол, лоджія загальною площею 60,0 кв. м.; вартість з урахуванням її індексації на дату укладення даного договору за згодою сторін складає 5400000 грн 00 коп. (без ПДВ); орендодавець є власником приміщення, що підтверджується Витягом з ДРРПНМ про реєстрацію права власності від 20.05.2021 №257441107.

Згідно п. 3.2 договору розмір орендної плати у розрахунку за один повний календарний місяць оренди Приміщення з урахуванням її індексації за згодою сторін складає: на період оренди до 22.07.2024 включно - 24000 грн 00 коп. (без ПДВ) та на період оренди з 23.07.2024 - 26000 грн 00 коп.

Пунктом 3.5 договору визначено, що розрахунки між Сторонами згідно з даним Договором здійснюються у грошовій безготівковій формі у національній валюті України. Датою здійснення платежу вважається дата зарахування грошових коштів від Орендаря на поточний рахунок Орендодавця.

Відповідно до 3.6 договору, орендар зобов?язаний сплачувати орендну плату у повному обсязі згідно з п. п. 3.1 - 3.3 даного договору за перший місяць оренди - у строк не пізніше 21.05.2024, а за наступні за першим місяці оренди - не пізніше останнього банківського дня попереднього календарного місяця (передплата).

Згідно з п. 6.1 договору, у випадку невиконання або неналежного виконання зобов?язань згідно з п. п. 3.6, 3.8, 4.1, 4.3, 5.4 даного договору Орендар сплачує на користь Орендодавця штрафну неустойку у розмірі 1 % від суми боргу за кожен день прострочення. За кожні 10 календарних днів прострочення Орендар додатково сплачує Орендодавцю неустойку у розмірі 25% від суми боргу. Сторони погоджують, що передбачені даним пунктом санкції вважаються іншим видом забезпечення виконання зобов?язання у розумінні ч. 2 ст. 546 ЦК України.

Згідно з актом передачі приміщення в оренду до договору №21/05-24 від 21.05.2024 ФОП ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , передала, а ОСОБА_2 прийняв об?єкт нерухомого майна з розміщеним у ньому майном (7-8).

Так, згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ).

На підставі ч. 1, 5 ст. 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до положень ст. 525 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів.

Порушенням зобов`язання, згідно зі статтю 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України у разі порушення зобов`язання особа може звернутися до суду за його захистом.

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки.

Як вбачається з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Частиною 3 цієї статті передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Разом з тим, відповідно ч. 1 ст. 76 ЦК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив, серед іншого, з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що відповідач фактично користувався переданим у найм приміщенням, а також того, що грошові кошти були зараховані на поточний рахунок Орендодавця, тобто не підтверджено факт виникнення у відповідача заборгованості за договором.

Разом з тим, вказаний висновок суду є помилковим, адже, враховуючи принцип змагальності сторін у судовому процесі, а також висновки Великої Палати Верховного Суду, у спорах про стягнення орендної плати озивач (орендодавець) доводить сам факт укладення договору та наявність орендних відносин, а відповідач (орендар) повинен довести, що він сплатив оренду, тобто спростував вимоги позивача, надавши докази оплати (платіжні документи, виписки тощо).

Так, як вбачається, позивачем надано до суду належні та допустимі докази на підтвердження наявності договірних правовідносин з відповідачем щодо оренди нерухомості, а також на підтвердження факту передачі та користування відповідачем приміщенням. Такими доказами є Договір від 21.05.2024 та Акт передачі приміщення в оренду згідно Договором від 21.05.2024.

Разом з тим, будь-яких належних та допустимих доказів як належного виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором оренди, так і неможливості використання орендованого майна, матеріали справи не містять.

Більш того, слід зазначити, що відповідач, будучи повідомленим належним чином про розгляд справи як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, не надав доказів виконання своїх зобов`язань за договором та не спростував наявності у нього заборгованості у заявленому до стягнення розмірі.

Також, як вбачається, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь пені, суд першої інстанції, з посиланням на положення ст. 785 України та висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19, виходив з того, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма статті 762 ЦК України («Плата за користування майном») і охоронна норма частини другої статті 785 ЦК України («Обов`язки наймача у разі припинення договору найму») не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно.

Разом з тим, застосування положень ст. 785 ЦК України до правовідносин у даній справі є необгрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, адже, у даній справі предметом спору є несплата орендної плати за липень-серпень 2024 року, тобто в період дії Договору, укладеного між сторонами.

Крім того, як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач не заявляє вимог щодо стягнення подвійної неустойки, а просить суд стягнути неустойку, розмір якої визначений та погоджений сторонами в укладеному ними договорі.

Посилання суду першої інстанції на висновки Верховного Суду, викладені у постанові 19.04.2021 у справі № 910/11131/19, є також помилковими, оскільки спірні правовідносини у даній справі та справі № 910/11131/19 не є подібними з огляду на істотні відмінності в фактичних обставинах спорів.

Таким чином, перевіривши розрахунки позивача, наведені у позовній заяві, на їх відповідність умовам укладеного між сторонами договору оренди, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу по орендній платі за липень 2024 року у розмірі 24580 грн. 65 коп., суми боргу по орендній платі за серпень 2024 року у розмірі 26000 грн. 00 коп., суми неустойки у розмірі 1 % у розмірі 21276 грн. 78 коп. та суми неустойки у розмірі 25 % у розмірі 43725 грн. 81 коп.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

Отже, ухвалене судом першої інстанції рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Також, оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , з останнього підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1453 грн. 44 коп.

Крім того, слід зазначити, що з урахуванням положень п. 3 ч. 6 ст. 19 та п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Сятошинського районного суду м. Києва від 19 вересня 2025 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення орендної плати - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу по орендній платі за липень 2024 року у розмірі 24580 (двадцять чотири тисячі п`ятсот вісімдесят) грн. 65 коп., суму боргу по орендній платі за серпень 2024 року у розмірі 26000 (двадцять шість тисяч) грн. 00 коп., суму неустойки у розмірі 1% у розмірі 21276 (двадцять одна тисяча двісті сімдесят шість) грн. 78 коп., суму неустойки у розмірі 25 % у розмірі 43725 (сорок три тисячі сімсот двадцять п`ять) грн. 81 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1453 (одна тисяча чотириста п'ятдесят три) грн. 44 коп.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце знаходження: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 .

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова