ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

18 грудня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/18527/23

Головуючий у першій інстанції Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1479/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Мамонової О.Є.,

суддів Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарем: Герасименко Ю.О.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,-

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2025 року у справ за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, витребування майна з незаконного володіння та поділ майна подружжя,-

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просив:

- визнати недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) від 11.07.2022, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на спірну квартиру ( АДРЕСА_1 );

- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 спірну квартиру ( АДРЕСА_1 ), як сумісне спільне майно позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 ;

- визнати спірну квартиру ( АДРЕСА_1 ), як сумісне спільне майно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та поділити дану спірну квартиру між подружжям шляхом визначення по 1/2 частки квартири кожному;

- стягнути з ОСОБА_2 судові витрати.

Позов обґрунтовував тим, що з 24.07.1999 перебуває у шлюбі з ОСОБА_2 27.10.2020 між ТОВ «ФК «Регіон Капітал» та ОСОБА_2 був укладений договір про участь у Фонді фінансування будівництва (далі ФФБ) №27/Л-2, згідно якого об`єктом інвестування визначено однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Указував, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 , він ніс солідарну відповідальність за виконанням останньою зобов`язань згідно вказаного вище договору, внісши до ТОВ «ФК «Регіон Капітал» спільні кошти за дану квартиру шляхом їх безготівкового перерахування через банківську установу на рахунок ТОВ «ФК «Регіон Капітал», а також багато витратив фізичних та матеріальних зусиль на ремонт у спірній квартирі.

16.12.2023 позивач дізнався, що спірну квартиру, яка є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_2 було відчужено на користь її матері ОСОБА_3 за договором відступлення права вимоги (цесії) від 11.07.2022 та здійснено за останньою державну реєстрацію речових прав на це майно.

Позивач зазначав, що він згоди на вчинення такого правочину не давав. ОСОБА_3 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , знала що остання перебуває в зареєстрованому шлюбі, але діяла несумлінно, не проявила розумної обачності придбаваючи майно, яке є спільною сумісною власністю позивача та її доньки, що ставить під сумнів її добросовісність при купівлі цього майна за договором відступлення права вимоги від 11.07.2022.

У зв`язку із вищевикладеним, позивач стверджував, що зазначений вище договір цесії має бути визнати недійсним, а спільне майно спірна квартира поділена між ним та ОСОБА_2 шляхом визнання права власності по 1/2 частці за кожним, зважаючи на те, що вони більше року не проживають разом, не ведуть спільне господарство та не домовились про порядок поділу майна в позасудовому порядку.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2023 вжито заходи по забезпеченню позову. Накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 26.06.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення, установлені ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2023, у вигляді арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 9 200 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 9 200 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі та стягнути з відповідачів на його користь понесені судові витрати, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що відповідно до норм СК України саме відповідачка ОСОБА_2 як особа, яка спростовує презумпцію спільної сумісної власності подружжя, повинна довести обставини, на які вона посилається, однак, у даній справі тягар доказування щодо спільності права власності подружжя на майно, набуте ними у період шлюбу, було покладено виключно на позивача.

Заявник вказує, що судом першої інстанції неправильно оцінена платоспроможність подружжя в інвестування в квартиру, зокрема неспроможність та недостатність такої у відповідачки ОСОБА_2 . Не взято до уваги посилання та надані позивачем докази на підтвердження його фінансових спроможностей і можливостей та повністю знівельований його суттєвий внесок у спірну квартиру, а також виключено можливість накопичення подружжям коштів.

Зауважує, що ОСОБА_3 переїздила до м. Чернігів у квітні 2021 року, однак договір уступки майнових прав щодо спірної квартири був укладений лише у липні 2022 року, що також свідчить про намагання відповідачів уникнути поділу квартири між подружжям. При цьому, розрахунок між відповідачками при укладенні договору уступки не підтверджений жодними доказами, а така фінансова операція відповідно до вимог чинного законодавства мала здійснюватись лише у безготівковій формі.

Наголошує, що висновки суду про добросовісність ОСОБА_2 при укладенні договору відступлення прав вимоги та укладення нею договорів з ТОВ «Денар-Люкс» і ТОВ «ФК «Регіон Капітал» в інтересах її матері ОСОБА_3 є необґрунтованими, оскільки належні докази делегування ОСОБА_3 таких повноважень своїй дочці ОСОБА_2 матеріали справи не містять, інформації про представлення інтересів ОСОБА_3 в самому договорі теж не міститься. Тобто, ОСОБА_2 при укладенні договору інвестування діяла одноосібно, кошти на інвестування у будівництво нерухомого майна були сплаченні нею особисто.

Звертає увагу, що ОСОБА_3 , як набувач за договором відступлення права вимоги, знала, що її дочка ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з позивачем, що він своєї згоди на укладення такого договору не надавав, а також знала про вагомий внесок позивача у спірну квартиру, що вказує на недобросовісність відповідачів.

У відзивах на апеляційну скаргу, які є ідентичним за змістом та по суті, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, та стягнути з позивача на їх користь понесені витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції.

Відповідачки вказують, що після смерті чоловіка ОСОБА_3 проживала одна у м. Коростень Житомирської області, проте враховуючи її стан здоров`я, наявність ряду хронічних захворювань, було прийнято рішення про її переїзд до м. Чернігова, де проживає її дочка ОСОБА_2 . У зв`язку з зазначеним ОСОБА_2 зайнялась пошуком квартири та 27.10.2020 уклала з ТОВ «ФК «Регіон Капітал» договір про участь у ФФБ №27/Л-2 та з ТОВ «Денар-Люкс» договір про передачу об`єкта інвестування, а саме спірної квартири АДРЕСА_3 , розташованої в об`єкті будівництва, а у подальшому 24.12.2021 уклала договір з ТОВ «ФК «Регіон Капітал» №67 про уступку майнових прав управителя на набуття у власність квартири в об`єкті будівництва.

Стверджують, що згадані договори були укладені ОСОБА_2 не з метою придбання квартири в інтересах сім`ї, а виключно в інтересах її матері ОСОБА_3 , у зв`язку з чим і згода позивача як іншого з подружжя, на укладення цих договорів не надавалась. Внесені ОСОБА_2 кошти на інвестування у будівництво за договором про участь у ФФБ №27/Л-2 від 27.10.2020 у розмірі 501 162 грн не належали подружжю, а були надані братом та сестрою ОСОБА_3 . Крім того, 14.04.2021 ОСОБА_3 продала належну їй квартиру вартістю 17 000 доларів США, з чого слідує, що саме ОСОБА_3 мала фінансову спроможність придбати спірну квартиру, на що правильно звернув увагу суд першої інстанції.

Зазначають, що оскільки вищевказані договори з ТОВ «Денар-Люкс» та ТОВ «ФК «Регіон Капітал» були укладені ОСОБА_2 саме в інтересах ОСОБА_3 , 11.07.2022 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір відступлення прав вимоги (цесії), за яким ОСОБА_3 набула прав вимоги та стала довірителем за договором про участь у ФФБ №27/Л-2 від 27.10.2020, а також цього ж дня між ТОВ «ФК «Регіон Капітал» та ОСОБА_3 був укладений договір №78 про уступку майнових прав на набуття у власність квартири у об`єкті будівництва. Всі подальші витрати за укладеними договорами несла виключно ОСОБА_3 .

Наголошують, що ними надані належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірна квартира була набута не для забезпечення потреб сім`ї, а в інтересах матері відповідачки, яка проживає у цій квартирі. Також відповідачами підтверджено, що джерелом коштів на придбання житла були особисті кошти матері відповідачки, а не спільні доходи подружжя.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Хоменко М.А., відповідачки ОСОБА_3 та її представника адвоката Якуби Г.О., які просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши наведені в апеляційній скарзі та відзивах на неї доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що:

- ОСОБА_2 під час укладення договору відступлення права вимоги (цесії) від 11.07.2022 діяла добросовісно, оскільки з самого початку договори з ТОВ «Денар-Люкс» та ТОВ «ФК «Регіон Капітал» укладались нею в інтересах ОСОБА_3 , кошти, внесені ОСОБА_2 на інвестування у будівництво згідно Договору про участь у ФФБ №27/Л-2 від 27.10.2020 у розмірі 501 162 грн, не належали подружжю, позивачем не надавалась письмова згода на підтвердження того, що такі договори укладені саме в інтересах сім`ї;

- в судовому засіданні не підтверджено, що подружжя в результаті своєї трудової діяльності мало фінансову спроможність здійснювати відповідні витрати на інвестування в об`єкт нерухомого майна, чим спростовується презумпція спільності права власності подружжя на інвестиційні кошти;

- позивачем не надано доказів того, що укладення договору порушило його майнові права чи інтереси або що фінансування відбувалося за рахунок спільних коштів подружжя;

- відповідачами надано належні та допустимі докази того, що спірна квартира була набута не для забезпечення потреб сім`ї, а в інтересах третьої особи матері відповідачки, яка проживає у цій квартирі, а також підтверджено, що джерелом коштів на придбання житла були особисті кошти матері відповідачки, а не спільні доходи подружжя;

- квартира не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим підстави для визнання її спільним майном та витребування частки відсутні.

Однак, апеляційний суд не погоджується з такими висновками районного суду, з огляду на наступне.

Судом у справі встановлено, що з 24.07.1999 позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.03.2024, що набрало законної сили 27.04.2024 (т. 1 а.с. 15).

Позивач ОСОБА_1 , відповідачка ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 12-13, 108, 143).

Відповідно до акту ОСББ «Льотна 25Б» від 18.02.2024 чоловік ОСОБА_2 ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 не проживає за місцем реєстрації з червня 2022 року (т. 2 а.с. 94).

Відповідачка ОСОБА_2 є дочкою відповідачки ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 62 зворот, 103, 135, 176).

27.10.2020, під час перебування у шлюбі з позивачем, ОСОБА_2 (довіритель) укладено з ТОВ «ФК «Регіон Капітал» (управитель) договір №27/Л-2 про участь у ФФБ, за яким довіритель на підставі повного визнання ним правил фонду фінансування будівництва надає свою згоду на участь у фонді фінансування будівництва виду А та приймає на себе зобов`язання виконувати правила фонду та передати управителю в обсягах та на умовах цього договору кошти в управління з метою отримання у власність об`єкта інвестування, визначеного у п. 6 цього договору (т. 1 а.с. 16-26, 137-140, 201-204, т. 2 а.с. 247).

Об`єктом будівництва за цим договором є: «Будівництво багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_5 (будівельний номер) з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями на орендованій земельній ділянці в кварталі АДРЕСА_6 , меж території 171 військового заводу і військового ліцею в м. Чернігові». Об`єктом інвестування визначено однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , що розташована на першому поверсі 10-поверхового будинку, загальною площею 53,9 кв.м (п. 5, 6 договору).

27.10.2020 ТОВ «Денар-Люкс» (забудовник) та ОСОБА_2 (довіритель ФФБ) уклали договір, за яким забудовник зобов`язується передати довірителю ФФБ об`єкт інвестування (квартиру) АДРЕСА_7 (будівельний номер) з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями на орендованій земельній ділянці в кварталі АДРЕСА_6 , меж території 171 військового заводу і військового ліцею в м. Чернігові» (т. 1 а.с. 136).

Відповідно до наявних у матеріалах справи копій квитанцій ОСОБА_2 сплачено ТОВ «ФК «Регіон Капітал» 27.10.2020 2 508,81 грн з призначенням платежу за послуги із управління коштами згідно з договором про участь у ФФБ №27/Л-2 від 27.10.2020, а також 27.10.2020 45 942 грн, 22.12.2020 37 200 грн, 09.03.2021 37 200 грн, 22.12.2021 93 000 грн, 24.12.2021 288 300 грн з призначеннями платежів інвестування у будівництво згідно з договором про участь у ФФБ №27/Л-2 від 27.10.2020 (т. 1 а.с. 206-208).

24.12.2021, за час шлюбу з позивачем, ОСОБА_2 (довіритель) укладено з ТОВ «ФК «Регіон Капітал» (управитель) договір №67 про уступку майнових прав, предметом якого є уступка майнових прав управителя на набуття у власність квартири в об`єкті будівництва: «Будівництво багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_5 (будівельний номер) з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями на орендованій земельній ділянці в кварталі АДРЕСА_6 , меж території 171 військового заводу і військового ліцею в м. Чернігові» (т. 1 а.с. 141).

Згідно з п. 1.2. вказаного договору управитель зобов`язується передати, а довіритель прийняти оплачене ним відповідно до умов договору про участь у ФФБ №27/Л-2 від 27.10.2020 наступний об`єкт фінансування приміщення: однокімнатна квартира загальною площею 53,94 кв.м, що розташована на першому поверху в житловому будинку, кв. АДРЕСА_3 .

У п. 2.2. договору зазначено, що укладання цього договору підтверджує внесення довірителем 100% оплати за закріплений за ним об`єкт інвестування.

11.07.2022 ОСОБА_2 (цедент) уклала з ОСОБА_3 (цесіонарій) договір відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого цедент відступає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові, і стає довірителем за договором про участь у Фонді фінансування будівництва №27/Л-2 від 27.10.2020 між цедентом і ТОВ «ФК «Регіон Капітал» (управитель) (т. 1 а.с. 142, 198, т. 2 а.с. 246а, 246б).

До цесіонарія переходить зазначене вище право вимоги цедента в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Право вимоги, що відступається цесіонарієві, засвідчується наступними документами: договір про участь у фонді фінансування будівництва між цедентом та ТОВ «ФК «Регіон Капітал» №27/Л-2 від 27.10.2020 з додатками; квитанції про сплату 501 642 грн.

За передання права вимоги по цьому договору цесіонарій сплачує цеденту грошові кошти у сумі 501 642 грн, у готівковій чи безготівковій сумі.

Сторони стверджують, що на момент підписання цього Договору, розрахунки між ними за цим договором проведено у повному обсязі (п. 2-4 договору відступлення прав вимог).

Цієї ж дати, 11.07.2022 ТОВ «ФК «Регіон Капітал» (управитель) уклало з ОСОБА_3 (довіритель) договір про уступку майнових прав №78, відповідно до якого предметом цього договору є уступка майнових прав правителя на набуття у власність квартири в об`єкті будівництва: «Будівництво багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_5 (будівельний номер) з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями на орендованій земельній ділянці в кварталі АДРЕСА_6 , меж території 171 військового заводу і військового ліцею в м. Чернігові» (т. 1 а.с. 200). Згідно з п. 1.2. договору управитель зобов`язується передати, а довіритель прийняти оплачене ним відповідно до умов договору про участь у ФФБ №27/Л-2 від 27.10.2020 наступний об`єкт фінансування приміщення: однокімнатна квартира загальною площею 53,94 кв.м, що розташована на першому поверху в житловому будинку, кв. АДРЕСА_3 .

Додатковою угодою №2 від 11.07.2022 до договору про участь у фонді фінансування будівництва №27/Л-2 від 27.10.2020, укладеною між ТОВ «ФК «Регіон Капітал» (управитель) та ОСОБА_3 (довіритель), у зв`язку з уступкою (відступленням) права вимоги та своїх зобов`язань ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за договором №27/Л-2 від 27.10.2020 про участь у фонді фінансування будівництва на підставі п. 10 договору та розділу XIV Правил Фонду фінансування будівництва виду «А», затверджених рішенням одноособового учасника ТОВ «ФК «Регіон Капітал» (рішення №5 від 03.06.2019), сторони домовились внести зміни, якими, зокрема, довірителем зазначено ОСОБА_3 та вказано її реквізити (т. 1 а.с. 205).

08.09.2022 ТОВ «ФК «Регіон Капітал» письмово повідомило ОСОБА_3 про введення в експлуатацію об`єкта нерухомості житлового будинку за адресою: АДРЕСА_8 , у зв`язку із чим для отримання у власність закріпленого об`єкту інвестування (квартири АДРЕСА_3 , фактична площа за даними технічної інвентаризації становить 59,40 кв.м) їй необхідно здійснити наступні дії:

- згідно п. 10.4. Правил ФФБ протягом 10 банківських днів з дати направлення листа внести згідно договору про ФФБ №27/Л-2 від 27.10.2020 суму коштів у розмірі 55 146 грн за 5,46 кв.м, на які збільшилась загальна площа об`єкту інвестування за даними технічної інвентаризації;

- підписати оглядовий ордер на квартиру;

- підписати акт прийому-передачі закріпленого за нею об`єкту інвестування (т. 1 а.с. 209, т. 2 а.с. 104).

16.09.2022 ОСОБА_3 сплачено ТОВ «ФК «Регіон Капітал» 55 146 грн з призначенням платежу доплата за даними технічної інвентаризації об`єкта інвестування згідно з договором про участь у ФФБ №27/Л-2 від 27.10.2020 (т. 1 а.с. 206).

22.11.2022 ТОВ «ФК «Регіон Капітал» видано довідку за №249 про право довірителя ОСОБА_3 на набуття у власність закріпленого за нею об`єкта інвестування: 1 кімнатну квартиру АДРЕСА_9 . Сума коштів, внесених довірителем до фонду: 556 788 грн згідно з договором про участь у фонді фінансування будівництва №27/Л-2 від 27.10.2020. Кошти внесено в повному розмірі, претензій до довірителя немає (т. 1 а.с. 210, т. 2 а.с. 105).

22.11.2022 забудовником ТОВ «Денар-Люкс», довірителем ОСОБА_3 та управителем ТОВ «ФК «Регіон Капітал» підписано акт №53 прийняття-передачі об`єкта інвестування (спірної квартири) та оглядовий ордер квартири (т. 1 а.с. 211, т. 2 а.с. 106, 107).

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджується, що 24.11.2022 за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на однокімнатну квартиру загальна площа 59,4 кв.м, житлова площа 17,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ; на підставі: договору про участь у фонді фінансування будівництва №27/Л-2 від 27.10.2020, додаткової угоди до договору про участь у фонді фінансування будівництва №1 від 24.06.2022, договору відступлення права вимоги (цесії) від 11.07.2022, додаткової угоди до договору про участь у фонді фінансування будівництва №2 від 11.07.2022, акту прийняття-передачі об`єкту інвестування (квартири) №53 від 22.11.2022, довідки про право довірителя на набуття у власність закріпленого за ним об`єкта інвестування №249 від 22.11.2022, технічного паспорту від 20.09.2022, договору про уступку майнових прав №78 від 11.07.2022 (т. 1 а.с. 27-28, 212).

Відповідно до висновку експерта №С-23143 експертного, будівельно-технічного дослідження з визначення ринкової вартості нерухомого майна від 27.12.2023 ринкова вартість квартири АДРЕСА_10 становить 1 670 090 грн (т. 1 а.с. 43-59, 73-101).

Щодо суті спору

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Вказана правова норма кореспондується з положеннями частини першої статті 626 ЦК України.

Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.

Зміст договору як угоди домовленості (правочину) двох або більше сторін складає сукупність визначених на їхній розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 626, частина перша статті 628 ЦК України)

Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Частиною першою статті 627 ЦК України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтями 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи питання про недійсність правочину судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

Відповідно до частини першої статей 3, 15, 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), ніж положення Законів України, зокрема кодексів, порушене цивільне право чи інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі №522/1528/15-ц (пункт 82), від 8 лютого 2022 року у справі №209/3085/20 (пункт 24)).

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя та четверта статті 368 ЦК України).

При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Вказані норми закону встановлюють презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує або заперечує. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц, від 12.06.2019 у справі № 595/324/17, а також Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 916/2813/18).

Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)).

В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.

Велика Палата Верховного Суду вказує, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №125/2157/19.

Також у цій постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, наведеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі №372/504/17, шляхом уточнення, зазначивши, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від установлення недобросовісності третьої особи-контрагента за таким договором».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №916/2813/18 зроблено висновок про те, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно установити обсяг спільно нажитого майна, з`ясувати час та джерела його придбання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3.07.2019 № 554/8023/15-ц).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.01.2024 у справі №755/12204/18).

Згідно приписів статті 12, частин першої, п`ятої шостої статті 81, частини першої статті 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом у справі встановлено, що з 24.07.1999 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27.03.2024, що набрало законної сили 27.04.2024.

Отже, 27.10.2020, під час шлюбу, ОСОБА_2 укладено з ТОВ «ФК «Регіон Капітал» (управитель) договір №27/Л-2 про участь у ФФБ, об`єктом будівництва за яким є: «Будівництво багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_5 , меж території 171 військового заводу і військового ліцею в м. Чернігові», із закріпленням за ОСОБА_2 об`єкту інвестування - однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , що розташована на першому поверсі 10-поверхового будинку, загальною площею 53,9 кв.м (п. 5, 6 договору). На виконання вказаного договору ОСОБА_2 сплачено ТОВ «ФК «Регіон Капітал» 501 642 грн.

У подальшому 24.12.2021, також за час шлюбу з позивачем, ОСОБА_2 укладено з ТОВ «ФК «Регіон Капітал» договір №67 про уступку майнових прав, предметом якого є уступка майнових прав ТОВ «ФК «Регіон Капітал» на набуття у власність ОСОБА_2 спірної квартири.

Як слідує з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є працездатними особами, працюють, мають сталі, стабільні доходи, про що сторонами надано відповідні докази.

Зокрема, ОСОБА_1 працює у ФОП ОСОБА_1 на посаді головного інженера, де отримує заробітну плату, до органів ПФУ сплачуються страхові внески (т. 1 а.с. 157, т. 2 а.с. 171-173, 179, 197-201), має відкриті банківські рахунки на своє ім`я, з яких вбачається регулярне надходження коштів за період з 2016 по 2022 роки (т. 2 а.с. 174-177).

ОСОБА_2 працює на посаді музичного керівника у Чернігівському ДНЗ №53 центр Софії Русової Чернігівської міської ради, отримує заробітну плату, сплачує до органів ПФУ страхові внески (т. 1 а.с. 144-150).

Кошти на інвестування у будівництво згідно з договором про участь у ФФБ №27/Л-2 від 27.10.2020 у повному обсязі внесено ОСОБА_2 під час шлюбу.

З огляду на викладене є помилковими висновки суду першої інстанції про те, що в судовому засіданні не підтверджено, що подружжя в результаті своєї трудової діяльності мали фінансову спроможність здійснювати витрати в інвестування в спірний об`єкт нерухомого майна.

Таким чином, майнові права на об`єкт інвестування спірну квартиру набуті під час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти, а тому належали останнім на праві спільної сумісної власності.

Районний суд хибно виснував, що джерелом коштів на придбання житла були особисті кошти матері відповідачки, а не спільні доходи подружжя.

Так, відповідачками на підтвердження зазначених обставин надано копію договору купівлі-продажу від 14.04.2021, за яким ОСОБА_3 продала належну їй квартиру АДРЕСА_11 , що складає 3/10 частки житлового будинку АДРЕСА_12 за 97 550 грн та копію розписки від 14.04.2021, про отримання коштів за цим договором (т. 1 а.с. 191-197).

Однак, зазначені документи не свідчать про направлення належних ОСОБА_3 коштів в інвестування спірної квартири. При цьому, частина інвестиційних платежів була внесена ОСОБА_2 у 2020 році та на початку 2021 року, ще до отримання коштів ОСОБА_3 за вищевказаним договором купівлі-продажу та розпискою (14.04.2021).

Належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що ОСОБА_2 вносила кошти на інвестування спірної квартири, які належать ОСОБА_3 , матеріали справи не містять.

При цьому, апеляційний суд враховує, що з огляду на презумпцію спільності майна подружжя, ОСОБА_2 при укладенні спірних договорів, мала заздалегідь врахувати, що укладення спірних договорів та придбання нерухомого майна вчиняється під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 , що тягне за собою відповідні юридичні наслідки.

Тобто, ОСОБА_2 не була позбавлена можливості юридично правильного оформлення документів на придбання нерухомого майна саме в інтересах та за кошти своєї матері ОСОБА_3 , що давало б можливість чітко та беззаперечно встановити даний факт. Зокрема, ОСОБА_2 не була позбавлена права діяти від імені матері на підставі оформленої відповідно до чинного законодавства довіреності, із зазначенням конкретної інформації про придбання нерухомого майна на ім`я ОСОБА_3 , або ж внести таку інформацію до відповідного договору.

Однак, належних доказів того, що ОСОБА_2 під час інвестування спірного нерухомого майна діяла від імені та/або в інтересах матері ОСОБА_3 матеріали справи не містять і така інформація відсутня у договорі про участь у ФФБ №27/Л-2 від 27.10.2020.

Також, колегія суддів критично ставиться до наданих відповідачками копій видаткових та товарних накладних, фіскальних, торгових та товарних чеків, рахунків-фактур тощо (т. 2 а.с. 24-90) на підтвердження проведення ремонтних робіт у спірній квартирі ОСОБА_3 , оскільки вказані документи та обставина проведення ремонту у спірній квартирі не спростовує факту належності майнових прав на спірну квартиру ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Як зазначалось вище, відповідно до приписів чинного законодавства, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

Укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Установлено, що ОСОБА_2 при укладенні 11.07.2022 договору відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого відступила право вимоги за договором про участь у ФФБ №27/Л-2 від 27.10.2020, згоди від свого чоловіка на відступлення майнових прав на спірну квартиру не отримувала, позивач заперечує свою згоду. Цим спільним сумісним майном ОСОБА_2 розпорядилась на власний розсуд, без згоди ОСОБА_1 відступила майнові права на квартиру своїй матері ОСОБА_3 .

У справі №147/66/17 у постанові від 14.12.2021 Велика Палата Верховного Суду вказала, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55).

У справі № 916/2813/18 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 8.65).

Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевої набувачки, яка за обставин, про які відомо суду, очевидно, могла або не могла дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевою набувачкою певних обставин.

Судом установлено, що відповідачка ОСОБА_3 є матір`ю відповідачки ОСОБА_2 та, відповідно, тещею позивача ОСОБА_1 , певний період була зареєстрована та проживала у сім`ї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_4 , що сторонами не заперечується (т. 1 а.с. 110).

На час укладення спірного договору про відступлення прав вимог (цесії) та набуття у власність нерухомого майна ОСОБА_3 знала про перебування у шлюбі та спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Тому під час укладання вказаного договору як кінцева набувачка ОСОБА_3 , так і дружина ОСОБА_1 ОСОБА_2 , діяли недобросовісно, без отримання обов`язкової письмової згоди позивача.

Вказане є безумовною підставою для визнання договору відступлення права вимоги (цесії) недійсним.

Подібного за змістом висновку дійшов Верховний Суд України у справі №6-727цс16 у постанові від 7 вересня 2016 року, який підтверджений постановою Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц.

Вирішуючи спір у частині вимог позивача про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги (цесії) від 11.07.2022, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зважаючи на вищевикладені норми чинного законодавства та правові висновки Верховного Суду щодо їх застосування, встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що такі вимоги ОСОБА_1 є ефективним способом захисту порушеного права, оскільки заявлені з метою захисту його майнових прав (повернення йому як одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та частки в спільному майні подружжя) та одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до положень статі 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та інші папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Частиною першою статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки (стаття 179 ЦК України).

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та права вимоги.

Концепція «майна» у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі» (Broniowski v. Poland), заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05).

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Визначення майнового права як «права очікування» та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі №6-1920цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Зазначений підхід до визначення правового змісту інституту майнових прав є усталеним і застосовується Верховним Судом у новітній судовій практиці, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 2610/22985/2012, від 16 жовтня 2019 року у справі №761/5156/13-ц та постановах Верховного Суду від 17 липня 2020 року у справі №5002-10/1364-2012, від 02 грудня 2020 року у справі № 520/4555/17, від 26 січня 2022 року у справі № 761/3462/13-ц, від 26 січня 2022 року у справі №521/19092/17, від 08 червня 2022 року у справі № 947/25597/19, від 21 червня 2022 року у справі № 947/25617/19.

Таким чином, майнове право, яке є предметом договору відступлення прав вимоги (цесії) від 11.07.2022 - це обумовлене право на набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до частини першої статті 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до закону (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 521/19092/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі №359/5719/17 зазначено, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлено право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої на підставі договору був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, однак самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав, у цій справі - договір про участь у Фонді фінансування будівництва, на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації.

Отже, квартира є об`єктом інвестування в об`єкті будівництва, який після завершення будівництва стає окремим майном, до завершення будівництва проінвестованого об`єкта нерухомого майна та прийняття його в експлуатацію інвестору належить не право власності на цей об`єкт, а майнові права на нього.

Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, у разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2023 у справі №206/4841/20 вказала, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Велика Палата Верховного Суду вже виснувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою такого позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункти 95, 98, 121, 123), від 07.11.2018 у справі № 488/6211/14-ц (пункт 84), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 114-116, 142-144), від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (пункт 67), від 12.02.2020 у справі № П/811/1640/17 (пункт 42), від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункти 63, 74), від 16.09.2021 у справі № 910/2861/18 (пункт 100), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 146), від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц,від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (пункт 37), від 14.12.2022 у справі № 477/2330/18 (пункт 57), від 18.01.2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 94)).

Верховний суд у постанові від 23.06.2022 у справі №520/1146/15-ц підтвердив законність вимог про витребування квартири, яка вибула із спільної сумісної власності без згоди іншого з подружжя.

Якщо об`єкт належить на праві спільної сумісної власності кільком особам, то право власності кожного із співвласників у спільній власності поширюється на весь об`єкт, тому передати у власністю можна лише об`єкт в цілому (постанова Верховного Суду від 16.12.2020 у справі № 661/2576/16-ц).

З огляду на те, що майнові права на спірну квартиру АДРЕСА_2 , яка є спільною сумісною власністю подружжя, були відчужені без згоди позивача, тобто поза волею власника, вимоги в частині витребування спірного нерухомого майна з незаконного володіння ОСОБА_3 у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягають задоволенню. Задоволення таких вимог є ефективним способом захисту порушеного права та призведе до повернення сторін до попереднього стану, тобто перебування майна у спільній сумісній власності подружжя.

Позивачем заявлено вимогу про визнання спірної квартири спільним сумісним майном подружжя. Велика Палата Верховного Суду постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц констатувала, що такий спосіб захисту є неефективним. Велика Палата Верховного Суду погодилася з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Отже, виходячи з вищевикладеного, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_2 спільним сумісним майном подружжя не підлягають задоволенню.

Ураховуючи встановлені обставини, з огляду на приписи ст. 69, 70 СК України, апеляційний суд вважає за необхідне здійснити поділ квартири АДРЕСА_2 шляхом визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину вказаної квартири за кожним. Такий спосіб захисту відповідає заявленим вимогам, змісту порушеного права позивача та вирішить спір остаточно.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат (ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судовий збір»).

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

Таким чином, розподіл судових витрат здійснюється за результатом розгляду справи по суті позовних вимог.

У зв`язку із частковим задоволенням позову ОСОБА_1 (2 вимоги немайнового характеру та 1 вимога майнового характеру) з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 належить стягнути сплачений ним судовий збір у сумі 10 497,65 грн за розгляд справи судом першої інстанції (т. 1 а.с. 6, 58 зворот, 60, 61, 65, 66, 67) та 15 746,48 грн за апеляційний розгляд справи (т. 3 а.с. 138), а всього 26 244,13 грн, тобто по 13 122,06 грн з кожної.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону).

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (ч. 1 ст. 182 ЦПК України).

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливо виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідною роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.01.2022 у справі № 757/36628/16-ц.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 268).

Як зазначалось вище, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо), які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 137, ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28.05.2021 у справі № 727/463/19, від 20.09.2023 у справі № 753/7936/22, від 31.10.2024 у справі № 242/3831/19, постановах Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 317/1209/19, від 03.02.2021 у справі № 554/2586/16-ц, від 17.02.2021 у справі № 753/1203/18, від 02.06.2022 у справі № 15/8/203/20.

У поданих 29.03.2024 до суду першої інстанції додаткових поясненнях стороною позивача заявлено клопотання про стягнення з відповідачів понесених ним судових витрат, в тому числі витрат на правову допомогу в розмірі 9 200 грн (т. 2 а.с. 189-193).

Представництво інтересів ОСОБА_1 у Деснянському районному суді м. Чернігова здійснював адвокат Кушнеренко Є.Ю. відповідно до ордеру серії СВ №1079596 від 06.03.2024, виданого на підставі договору про надання правничої допомоги/доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги №132 від 06.03.2024 (т. 2 а.с.151-153, 194).

Відповідно до договору про надання правової допомоги №132 від 06.03.2024 ОСОБА_1 уповноважив адвоката Кушнеренка Є.Ю. представляти його інтереси в усіх органах державної влади, підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх форми власності та підпорядкування, у судових органах України будь-якої ланки у зв`язку з представництвом та захистом Бойка О.О. у справі про визнання правочину недійсним, витребування майна з незаконного володіння та поділ спільного майна подружжя.

ОСОБА_1 за даною угодою бере на себе зобов`язання сплатити АО «Кушнеренко та партнери» гонорар за дії по паданню правової допомоги. Гонорар (оплата) за надану правову допомогу (представництво, захист інтересів) ОСОБА_1 за цією угодою, обчислюється виходячи з фактичних затрат робочого часу адвоката на надання правової допомоги в справі, участь у досудовому слідстві, підготовка та складання документів та складає 9 200 грн (ведення справи в суді першої інстанції). Гонорар оплачується безпосередньо після підписання даної угоди на рахунок в установі банку або готівкою.

Відповідно до акту виконаних робіт за договором про надання правової допомоги сторони договору засвідчили, що правові послуги за договором №132 від 06.03.2024 виконано у повному обсязі, за що ОСОБА_1 сплачено 9 200 грн.

Зазначена сума обчислена виходячи з фактичних затрат робочого часу адвоката на надання правової допомоги в справі, підготовки та складання документів необхідних для розгляду справи в суді, консультації Бойка О.О., вивчення та налізу судової практики і враховує участь в розгляді справи судом першої інстанції. Зазначена сума є фіксованою.

Об`єм виконаних робіт:

1. Консультація Бойка О.О. щодо порядку визнання правочину недійсним, витребування майна з незаконного володіння та поділу спільного майна подружжя 2 год.;

2. Ознайомлення з матеріалами справи №750/18527/23 3 год.;

3. Аналіз матеріалів справи та судової практики 2 год.;

4. Написання та подання адвокатських запитів, клопотань 1 год.;

5. Написання та подання додаткових пояснень у справі №750/18527/23 3 год.

Усього витрачено 11 год.

Крім того, сторони враховують, що даний акт стосується в тому числі участі адвоката у справі суду першої інстанції включно до рішення суду (т. 2 а.с. 195).

Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера №132 від 06.03.2024 ОСОБА_1 сплатив АО «Кушнеренко та партнери» 9 200 грн згідно з договором про надання правової допомоги №131 від 06.03.2024 (т. 2 а.с. 196).

Адвокатом Кушнеренком Є.Ю. складено, підписано та подано до суду додаткові пояснення з додатками, клопотання про витребування інформації з додатками (т. 2 а.с. 189-204, 230-232).

05.08.2024 ОСОБА_4 звертався до суду із заявою про ознайомлення з матеріалами справи (т. 2 а.с. 248).

Адвокат Кушнеренко Є.Ю. брав участь у судових засіданнях: 12.06.2024 з 11:14 год до 12:59 год., 05.12.2024 з 10:23 до 11:17, 26.02.2025 з 11:57 год. до 12:51 год., 13.05.2025 з 10:14 год. до 12:01 год., 25.06.2025 з 10:12 год. до 11:53 год., а всього 7 год. 01 хв (т. 2 а.с. 234-237, т. 3 а.с. 29-30,66-68, 80-83, 94-97).

Будь-яких обґрунтованих заперечень, клопотань про зменшення суми заявлених судових витрат зі сторони відповідачів матеріали справи не містять.

Ураховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, що регулюють питання сплати, дослідження та розподілу судових витрат між сторонами судового процесу, характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, виходячи з конкретних обставин справи, а також відсутність заперечень відповідачів проти заявленого розміру судових витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 9 200 грн понесених ним витрат на професійну правову допомогу, по 4 600 грн з кожної.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2025 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір відступлення права вимоги (цесії) від 11 липня 2022 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .

У порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

У порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 13 122 (тринадцять тисяч сто двадцять дві) грн 06 коп. у відшкодування судового збору за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанцій з кожної.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 4 600 (чотири тисячі шістсот) грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції з кожної.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_1 - зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2

ОСОБА_2 - зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_3

ОСОБА_3 - зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_13 ; РНОКПП НОМЕР_4 .

Повне судове рішення складено 23 грудня 2025 року.

Головуюча О.Є.Мамонова

Судді: Н.В. Висоцька

Н.В. Шитченко