Справа № 282/1337/25
Провадження № 2/282/554/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року

селище Любар

Суддя Любарського районного суду Житомирської області Носач В.М., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 про стягнення коштів за борговою розпискою, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів за борговою розпискою.

Позовні вимоги мотивує тим, що 10 травня 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 досягли домовленості в тому, що позивач позичає останньому кошти в сумі 2800 доларів США, а відповідач бере на себе зобов`язання повернути їх на протязі місяця, тобто до 11.06.2025. Після чого позивач передав відповідачу кошти, а відповідач написав розписку про їх отримання, власноручно підписав її і передав позивачу на зберігання, зазначивши, що після повернення боргу він розписку забере.

Станом на 09.10.2025 ОСОБА_3 кошти не повернув, на дзвінки не відповідає, зустрічі уникає.

Згідно курсу Національного Банку України, станом на 09.10.2025 борг в сумі 2800 доларів США еквівалентний 115685,24 грн.

Враховуючи, що відповідач немає бажання добровільно повернути борг, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх інтересів, а тому просить стягнути з відповідача на користь позивача борг в сумі 115684,24 грн.

Ухвалою суду від 23 жовтня 2025 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін.

Відповідно до ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Заперечень проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження від відповідачки до суду не надходило. Правом подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався.

Ухвалу суду про відкриття провадження у справі відповідач отримав 29 жовтня 2025 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Крім того клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін до суду не надходило.

Відзив на позовну заяву чи будь-які клопотання від відповідача до суду не надходили.

З урахуванням викладеного, відсутності клопотань сторін про призначення розгляду справи в судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі матеріалами.

У зв`язку із здійсненням судом розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно копії розписки, яка міститься в матеріалах справи ОСОБА_3 зобов`язався віддати кошти, які брав у борг у розмірі 2800 доларів у ОСОБА_1 на протязі місяця. Розписка датована 10.05.25.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Як вбачається із боргової розписки від 10.05.2025, факт одержання позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником, в якій він зобов`язується повернути позичені кошти на протязі місяця, тобто розпискою також передбачено термін виконання прийнятих на себе зобов`язань щодо повернення боргу.

Таким чином, складена власноруч ОСОБА_3 розписка підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання ним від ОСОБА_1 грошової суми та обов`язок її повернути.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, проте сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У постанові від 13 липня 2022 року в справі №363/1834/17 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша ст.99 Конституції України), але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга ст.192 ЦК України). Тобто, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша ст.192 ЦК України, тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша ст.192, частина перша ст.524, частина перша ст.533 ЦК України), але не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга ст.524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга ст.533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша ст.1046, частина перша ст.1049 ЦК України, постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №373/2054/16)».

В договорі позики грошей сторони погодили, що повна сума позики, що підлягає поверненню, має дорівнювати еквіваленту 2800 доларів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, справа № 522/31737/13 провадження № 61-17289св20 зроблено висновок: «Оскільки за звичаями ділового обороту, що склався на Україні, в боргових зобов`язаннях між громадянами у випадку укладання договору позики в іноземній валюті використовуються, як правило, долари США, колегія суддів погоджується з висновками судів про те, що предметом позики були саме долари США, а не іншої іноземної держави.

Не зазначення у розписці якої саме іноземної держави валюта бралася в борг може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13».

Враховуючи наявність у позивача (кредитора) оригіналу боргової розписки від 10.05.2025, що свідчить про невиконання ОСОБА_3 зобов`язання щодо повернення позивачу позичених коштів у сумі 2800 доларів протягом одного місяця, а також враховуючи, що позивач скористався своїм диспозитивним правом та просив стягнути з відповідача боргу за договором позики (борговою розпискою) в сумі 115684,24 грн, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню на підставі ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 526, 545, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263, 265, 273, 274, 279, 354 ЦПК України, суд,-

УХ В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за борговою розпискою задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 115684 (сто п`ятнадцять тисяч шістсот вісімдесят чотири) гривень 24 копійок коштів за борговою розпискою.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок витрат пов`язаних зі сплатою судового збору.

Рішення може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Суддя В.М. Носач