Єдиний унікальний номер справи № 757/8407/23-ц
Провадження № 22-ц/824/8647/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за несплату та несвоєчасну сплату аліментів,

В С Т А Н О В И В :

02 березня 2023 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з вказаним позовом до відповідача.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони перебували у шлюбі з 07.06.2002 року по 19.01.2019 року. 19.07.2018 року Святошинським районним судом м. Києва видано судовий наказ № 759/10771/18 від 17 липня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумі на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 13.07.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Святошинського районного суду з позовом про зміну розміру аліментів, стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.08.2020 р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів, відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 09.02.2021 рішення Святошинського районного суду м. Києва скасовано, ухвалено нове рішення, яким вирішено змінити розмір аліментів визначений судовим наказом Святошинського районного суду м. Києва від 17.07.2018 р. у справі №759/1077/19 та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі у розмірі 15 000,00 грн. щомісяця, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

27.02.2023 року позивач отримала відповідь від Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві на запит щодо отримання довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Відповідно до наданої відповіді: «станом на 27.02.2023 сукупна заборгованість по аліментам становить 185 819, 75 грн.».

Таким чином, загальний розмір пені, обрахований за кожним місячним періодичним платежем та обмежений у розмірі 100 % заборгованості, на яку така пеня була нарахована, що підлягає стягненню з відповідача за період з лютого 2021 року по січень 2023 року становить 337 739,17 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за несплату та несвоєчасну сплату аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , за період часу з 09.02.2021 по 27.02.2023 р. в розмірі 328439,17 гривень; стягнути з ОСОБА_1 витрати, пов`язані з розглядом справи;

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року позов задоволено.

Крім того, у лютому 2025 року в провадження судді Соколова О.М. надійшла заява представника ОСОБА_4 про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у справі № 757/8407/23-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за несплату та несвоєчасну сплату аліментів.

Так, в обґрунтування зазначеної заяви, зазначено, що 10.02.2025 року позивачу стало відомо про те що по справі № 757/8407/23-ц судом прийнято рішення, повний текст складено 23.01.2025 року. Оскільки стороною позивача 23.01.2025 року було надано суду заяву про розгляд справи за її відсутності, про рішення стало відомо через отримання повідомлення в кабінеті електронного суду.

Звернула увагу, що сторона позивача мала намір одразу подати відповідну заяву про компенсацію витрат на правничу допомогу, однак з технічних причин в кабінеті електронного суду неможливо було надіслати її текст та додатки відповідачу. Враховуючи наведені обставини,позивач просить визнати поважною причиною пропуску встановленого законом строку на подачу заяви та поновити його.

У позові, позивач зазначила, попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат, які позивач поніс і які очікує понесли у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції - 30000,00 грн.

Загальна сума витрат, які позивач понесла у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції складає у розмірі 52 750 грн. 00 коп., яку позивач просила стягнути з відповідача.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2025 року заяву позивача про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 35 000,00 грн. на професійну правничу допомогу. У задоволенні решти вимог заяви відмовити.

Не погоджуючись з вказаними рішеннями суду, відповідач 01 березня 2025 року та 11 липня 20225 року направив апеляційні скарги, у якій зазначив, що оскаржувані рішення вважає незаконними, необґрунтованими та такими, що ухвалені з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

Основними доводами апеляційної скарги на основне рішення, враховуючи надану 29 вересня 2025 року заяву відповідача, є твердження про те, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 23.01.2025 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд не встановив наявності вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, не врахував реальний рівень його доходів та обмеження щодо звернення стягнення на заробітну плату, накладений законом і арештом на майно, не перевірив можливості отримання доходу від наявного майна та обставин подій, що ускладнили виконання зобов`язання (карантин, військові дії, тривалість розгляду справи про зменшення аліментів), тобто пеня виникла не з його вини, а також ігнорував різницю між фактично нарахованою та реально сплаченою сумою аліментів, внаслідок чого суд безпідставно визнав наявність підстав для стягнення пені у повному обсязі, що, на думку відповідача, обґрунтовує перегляд рішення суду першої інстанції і можливість часткового задоволення позову.

Основними доводами апеляційної скарги на додаткове рішення є твердження про те, що додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 20.05.2025 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки суд не врахував вимог частини восьмої статті 141 та статей 83, 246, 263 ЦПК України щодо строків подання доказів та обґрунтування поважності причин їх несвоєчасного надання, не перевірив належність і допустимість наданих доказів щодо судових витрат на правничу допомогу, зокрема договорів та додаткових угод, а також фактичну їхню відповідність предмету справи, не встановив, що позивач не надав доказів поважності причин пропуску строку для подання заяви про стягнення судових витрат, що, на думку відповідача, обґрунтовує необхідність скасування додаткового рішення та відмови у задоволенні заяви про стягнення судових витрат.

У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржувані рішення та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі та нове додаткове рішення про відмову в задоволенні заяви про стягнення судових витрат.

29 вересня 2025 року до апеляційного суду від апелянта надійшла заява, у якій останній просив рішення Печерського районного суду м. Києва від 23.01.2025 року змінити, ухвалити нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача пеню за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини в розмірі 31 112,55 грн та стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати.

01 жовтня 2025 року до суду надійшли пояснення від апелянта, в яких останній просив задовольнити апеляційну скаргу з урахуванням часткового визнання відповідачем позовних вимог.

02 жовтня 2025 року до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційні скарги до суду не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст . 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судове засідання, призначене на 13 листопада 2025 року з`явився позивач ОСОБА_2 , яка просила апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, та представник відповідача ОСОБА_5 з відповідачем ОСОБА_1 , які просили суд задовольнити апеляційну скаргу та стягнути пеню частково.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, 07.06.2002 року по 18.12.2018 року позивач та відповідач перебували у шлюбі.

18.12.2018 року шлюб було розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва (справа №757/18749/18- ц).05.07.2017 року Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, відповідний актовий запис № 1952, сторони мають сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

19 липня 2018 року Святошинським районним судом м. Києва видано судовий наказ № 759/10771/18 від 17 липня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумі на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 13.07.2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

У січні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до Святошинського районного суду з позовом про зміну розміру аліментів, стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10.08.2020 р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів, відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду м. Києва від 09.02.2021 рішення Святошинського районного суду м. Києва скасовано, ухвалено нове рішення, яким вирішено змінити розмір аліментів визначений судовим наказом Святошинського районного суду м. Києва від 17.07.2018 р. у справі №759/1077/19 та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі у розмірі 15000,00 грн. щомісяця, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

27.02.2023 року позивач отримала відповідь від Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві на запит щодо отримання довідки-розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . Відповідно до наданої відповіді: «станом на 27.02.2023 року сукупна заборгованість по аліментам становить 185 819, 75 грн.».

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги по основному рішенню, зазначив, що позивач отримала від державного виконавця довідку-розрахунок заборгованості зі сплати аліментів, яка не була оскаржена і підтверджує несплату боржником аліментів; встановлено, що відповідач, будучи обізнаним про рішення суду, не сплачував аліменти без наявності обставин, що звільняють від відповідальності, у зв`язку з чим виникла його вина, а відповідно позивач має право на стягнення пені за частиною першою статті 196 СК України; пеня нараховувалася за кожен місячний платіж із урахуванням прострочення та часткових платежів, при цьому її розмір обмежений 100% заборгованості, а загальна сума пені за період з 09 лютого 2021 року по 27 лютого 2023 року становить 337 739,17 грн, що суд визнав обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Частково задовольняючи позовні вимоги по додатковому рішенню, суд першої інстанції, зазначив, що заявник звернувся з клопотанням про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу у справі, обґрунтувавши пропуск строку на подання заяви поважними причинами через технічні проблеми в електронному суді, а також надав попередній та фактичний розрахунок витрат. Суд встановив, що витрати на правничу допомогу належать до судових витрат і підлягають документальному підтвердженню, зокрема договором про надання правової допомоги, актами приймання-передачі та платіжними документами. Врахувавши надані докази, суд визнав підтвердженими витрати позивача на суму 35 000,00 грн і ухвалив частково задовольнити заяву про відшкодування судових витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

Статтею 71 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон) визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду.

Згідно із ч.ч. 1, 3, 4, 8 статті 71 цього Закону, виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України. Виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

У статті 196 СК України не встановлено будь-яких обмежень періоду нарахування пені, навпаки, в ній зазначено, що пеня нараховується за кожен день прострочення.

Правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Вказана правова позиція, висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції з посиланням на ч. 1 ст. 196 СК України стягнув з відповідача на користь позивачкинеустойку (пеню) за несплату та несвоєчасну сплату аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , за період часу з 09 лютого 2021 року по 27 лютого 2023 року у розмірі 337 739,17 грн, відповідно до наданого позивачем розрахунку.

Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів; розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %; при застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць.

Таким чином, пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується.

Так правова позиція вказана Верховним Судом в постановах від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21, від 09 листопада 2022 року в справі № 754/4461/21.

Апелянт, обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги та підтверджуючи відсутність своєї вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, а відповідно й підстав для нарахування пені, посилався на те, що така заборгованість утворилася виключно у зв`язку з відсутністю в нього належного доходу. На підтвердження зазначених обставин відповідачем до суду першої інстанції були подані довідки за формами ОК-5 та ОК-7, з яких убачається, що на момент розгляду справи єдиним джерелом його постійного доходу була заробітна плата у розмірі 12 600,00 грн на місяць (на момент ухвалення оскаржуваного рішення).

Зі змісту частини першої статті 196 Сімейного кодексу України вбачається, що пеня підлягає стягненню лише за наявності вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. Водночас сама по собі відсутність у особи достатнього доходу не може автоматично ототожнюватися з наявністю вини у несплаті аліментів. За таких обставин, навіть якщо розмір аліментних зобов`язань становить значну частину доходу платника, несплата аліментів у разі відсутності об`єктивної можливості їх сплачувати не може вважатися такою, що відбулася з його вини, що, у свою чергу, виключає можливість стягнення пені.

Позивач заперечувала проти наведених доводів, посилаючись на те, що під час визначення розміру аліментів у попередній справі відповідач також надавав довідки ОК-5 та ОК-7, однак суд дійшов висновку про фактичне приховування ним доходів. Зокрема, у справі № 759/1077/19 постановою Київського апеляційного суду від 09 лютого 2021 року було встановлено, що, незважаючи на невеликий офіційний заробіток відповідача, ним раніше було отримано значну суму коштів від відчуження частки у статутному капіталі ТОВ «Соковий завод Кодимський» за договором купівлі-продажу від 09 червня 2017 року у розмірі 19 110 000 грн. Таким чином, у тій справі суд дійшов висновку, що доходи відповідача не обмежувалися лише заробітною платою.

Разом з тим колегія суддів звертає увагу на те, що зазначені обставини були встановлені судом щодо іншого періоду часу, а саме з січня 2019 року по лютий 2021 року. У даній же справі предметом розгляду є питання наявності підстав для стягнення пені за період з 09 лютого 2021 року по 27 лютого 2023 року. Отже, для вирішення спору у цій справі необхідним є встановлення наявності у відповідача інших доходів саме у зазначений період. Водночас матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували отримання відповідачем будь-яких інших доходів у спірний період.

Крім того, у судовому засіданні позивачем було подано рішення суду, яким на користь відповідача стягнуто заборгованість у розмірі декількох сотень тисяч доларів США, при цьому судом встановлено, що у 2021 році відповідач передав відповідну суму коштів у борг. На думку позивачки, зазначене свідчить про наявність у відповідача значних грошових коштів станом на 2021 рік та, відповідно, можливість сплачувати заборгованість по аліментах.

Разом з тим, як пояснив відповідач, передача коштів була пов`язана з процедурами та спробами розміщення внесків на депозитних рахунках банку, який у подальшому було ліквідовано, а фактичного розпорядження цими коштами він не мав. На підтвердження зазначених обставин відповідачем подано відповідні документи, які іншою стороною належним чином не спростовані.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що сам факт звернення відповідача до суду з позовом про стягнення зазначених коштів свідчить про те, що з 2021 року ці кошти не перебувають у його розпорядженні та фактично знаходяться у володінні іншої особи, яка їх не повертає. Встановлення судом заборгованості на користь відповідача не може розцінюватися як доказ наявності у нього доходу або реальної можливості виконувати аліментні зобов`язання у спірний період.

Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на те, що ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

За наведених обставин колегія суддів доходить висновку, що позивачем не доведено наявність у відповідача інших доходів у період з 09 лютого 2021 року по 27 лютого 2023 року, а відтак не доведено і наявність вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів.

Зі змісту частини першої статті 196 Сімейного кодексу України вбачається, що застосування до платника аліментів відповідальності у вигляді неустойки (пені) можливе виключно за умови встановлення його вини у виникненні заборгованості за рішенням суду. Відтак саме наявність вини є необхідною передумовою для стягнення пені, тоді як відсутність у особи доходу сама по собі не може бути ототожнена з такою виною та не утворює правових підстав для її нарахування.

Разом з тим колегія суддів зазначає, що кожна сторона в цивільному процесі є вільною у формуванні та розпорядженні своєю процесуальною позицією. Так, відповідачем 29 вересня 2025 року до апеляційного суду подано заяву про визнання заборгованості зі сплати пені у сумі 31 112,55 грн.

За таких обставин, навіть за умови висновку суду про відсутність підстав для стягнення пені з огляду на недоведеність вини відповідача, добровільне визнання ним частини заявлених вимог зумовлює необхідність їх задоволення у відповідному розмірі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Так апеляційний суд приходить до висновку про скасування основного рішення суду та ухвалення нового про стягнення з відповідача на користь позивача неустойки (пені) за несплату та несвоєчасну сплату аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , за період часу з 09 лютого 2021 року по 27 лютого 2023 року у розмірі 31 112, 55 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, відповідному коригуванню підлягає і судовий збір, який стягується з відповідача на користь позивача.

Позивач згідно п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд повинен стягнути з відповідача на користь держави судовий збір.

Так, за подання позовної заяви підлягав сплаті судовий збір у розмірі 3 377,39 грн.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову на 9,21 %, то такий відсоток від розміру судового збору за подання позову до першої інстанції становитиме 311, 06 грн (9,21 % від 3 377,39 грн), який підлягає стягненню з відповідача в дохід Держави.

У зв`язку з тим, що відповідачем при подані апеляційної скарги було сплачено судовий збір у розмірі 5 066,09 грн, та апеляційну скаргу задоволено, то корегуванню підлягає судовий збір, з відрахуванням 466,59 грн (9,21 % від 5 066,09 грн).

Отже, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги необхідно відшкодувати з Державного бюджету України на користь відповідача судовий збір у розмірі 4 288, 45 грн (5 066,09 грн - 311,06 грн - 466,59 грн).

Щодо апеляційної скарги відповідача на додаткове рішення суду першої інстанції апеляційний суд зазначає таке.

Дослідивши матеріали справи та заяву позивача про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання позивача про поновлення строку на подання такої заяви до суду першої інстанції та залишення заяви позивача без розгляду з огляду на таке:

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України витрати на правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розподіл таких витрат згідно зі ст. 141 ЦПК України здійснюється за результатами розгляду позовних вимог по суті.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України докази, що підтверджують розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку суд залишає таку заяву без розгляду.

У позовній заяві позивач зазначив попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які очікує понести у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, у розмірі 30 000,00 грн, а також вказав, що докази, які підтверджують витрати на професійну правничу допомогу, будуть подані протягом п`яти днів з дня ухвалення судового рішення.

Згідно з положеннями ст. 126 Цивільного процесуального кодексу України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Рішення у справі ухвалено 23 січня 2025 року. Відповідно до довідки про доставку електронного документа зазначене рішення було доставлено до електронного кабінету позивача 04 лютого 2025 року (том 2, а.с. 10). Водночас позивач зазначає, що отримав рішення в електронному кабінеті лише 10 лютого 2025 року, та подав заяву про відшкодування судових витрат 13 лютого 2025 року, тобто з пропуском установленого процесуального строку.

Обґрунтовуючи клопотання про поновлення строку на подання відповідної заяви, позивач послався на те, що про ухвалення судового рішення йому стало відомо лише 10 лютого 2025 року через отримання повідомлення в електронному кабінеті, оскільки розгляд справи здійснювався за його відсутності. Крім того, позивач зазначив, що мав намір подати заяву 10 лютого 2025 року, однак з технічних причин у кабінеті електронного суду не було можливості надіслати її текст та додатки відповідачу, у зв`язку з чим заява була подана через канцелярію суду першої інстанції.

Однак апеляційний суд не може погодитися з наведеними доводами, оскільки матеріали справи містять довідку про доставку електронного документа до електронного кабінету позивача 04 лютого 2025 року. Таким чином, твердження позивача про отримання рішення суду лише 10 лютого 2025 року не відповідає дійсності та спростовується доказами, наявними в матеріалах справи.

В постанові Верховного Суду від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 касаційний суд зробив наступні висновки: «Верховний Суд неодноразово викладав позицію про те, що можуть бути відшкодовані судові витрати на професійну правничу допомогу після розгляду справи судом та подання відповідних доказів у строки, встановленні процесуальним законодавством».

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк на подання заяви про ухвалення додаткового рішення суду, а підстав для його поновлення не встановлено, оскільки причини пропуску строку не були належним чином обґрунтовані та підтверджені доказами. У зв`язку з цим додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2025 року підлягає скасуванню, а заява позивача про ухвалення додаткового рішення - залишенню без розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року та на додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2025 року - задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 травня 2025 року - скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) неустойку (пеню) за несплату та несвоєчасну сплату аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , за період часу з 09 лютого 2021 року по 27 лютого 2023 року у розмірі 31 112 (тридцять одна тисяча сто дванадцять) грн 55 коп.

Відшкодувати з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 4 288 (чотири тисячі двісті вісімдесят вісім) грн 45 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько