суддів Великої Палати Верховного СудуМартєва С. Ю., Мазура М. В.
12 листопада 2025 року
справа № 483/1336/13-ц
провадження № 14-72cвц25
у справі за позовом Очаківського міжрайонного екологічного прокурора Дніпровської екологічної прокуратури до Миколаївської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , за участю третіх осіб: Регіонального офісу водних ресурсів у Миколаївській області, Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про скасування розпорядження, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку і повернення земельної ділянки
за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року, рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року та рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 квітня 2015 року
Відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку. Про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
І. Короткий зміст справи
1. У справі спір виник щодо протиправного, на переконання прокурора, володіння ОСОБА_1 земельною ділянкою площею 1 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
2. У квітні 2011 року Очаківська районна державна адміністрація Миколаївської області (далі - Очаківська РДА) прийняла розпорядження, яким затвердила проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян, зокрема й ОСОБА_1 , для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності , не наданих у власність або користування, в межах території Солончаківської сільської ради Очаківського району Миколаївської області.
3. У жовтні 2011 року на підставі цього розпорядження ОСОБА_1 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1 га для ведення особистого селянського господарства.
4. У травні 2013 року місцевий прокурор подав позов в інтересах держави з вимогами про визнання незаконним і скасування розпорядження Очаківської РДА від 2011 року про виділення земельної ділянки, визнання недійсним та скасування державного акта на право власності на спірну земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на цю земельну ділянку та повернення її у власність держави в особі Очаківської РДА із внесенням до державного земельного кадастру інформації про її (ділянки) власника.
5. Зазначив, що спірна земельна ділянка розташована у межах двокілометрової зони від берегової лінії Дніпровсько-Бузького лиману (законодавчо встановлена ширина для прибережної захисної смуги). Крім того, частина цієї захищеної земельної ділянки також була виділена у користування місцевому лісогосподарському підприємству.
6. Рішенням від 05 грудня 2013 року Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області відмовив у задоволенні позову прокурора.
Виходив з того, що немає доказів належності земельної ділянки ОСОБА_1 до водоохоронної зони або того, що частина цієї землі виділена для використання місцевому лісогосподарському підприємству.
Зауважив, що жодна з підстав припинення права власності на землю, передбачених статтею 140 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), у справі не застосовувалася.
7. 27 березня 2014 року зазначене рішення залишив без змін Апеляційний суд Миколаївської області.
Апеляційний суд по суті погодився з висновками міськрайонного суду і також установив, що спірна земельна ділянка використовувалася для сільськогосподарських потреб з 1959 року, зокрема місцевими колективними господарствами.
Зазначив, що спірна ділянка розташована на відстані 1999,3 метра від берегової лінії; тож більша частина цієї землі взагалі не могла вважатися такою, що належить до «прибережної захисної смуги».
8. 26 листопада 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (далі - ВССУ) скасував зазначені судові рішення і передав справу на новий розгляд.
Установив, що стаття 88 Водного кодексу України встановлювала двокілометрову захисну смугу землі вздовж берегових ліній морів і лиманів. Точні межі водоохоронних зон такого характеру мали бути оформлені відповідною технічною документацією. Однак за відсутності такої документації органи державної влади, відповідальні за ухвалення рішень щодо розпорядження такою землею, були зобов`язані враховувати нормативно визначені розміри «прибережних захисних смуг» та «орієнтовні розміри» водоохоронних зон. У зв`язку з цим ВССУ посилався на наказ N 434 від 05 листопада 2004 року та постанову Кабінету Міністрів України N 486 від 08 травня 1996 року. Насамкінець ВССУ зауважив, що землі, розташовані в межах «прибережних захисних смуг», не могли бути передані у приватну власність. Вони могли бути передані лише в оренду, і навіть тоді тільки для обмеженого переліку цілей.
9. Рішенням від 07 квітня 2015 року Очаківський міськрайонний суд Миколаївської області задовольнив позов прокурора.
10. Визнав незаконним і скасував розпорядження Очаківської РДА від 2011 року про виділення спірної земельної ділянки, визнав недійсним державний акт на право власності ОСОБА_1 на цю земельну ділянку та зобов`язав повернути її у власність держави в особі Очаківської РДА.
11. Апеляційний суд, з яким погодився суд касаційної інстанції, змінив лише мотивувальну частину цього рішення, виключивши з неї висновок про недоведеність розташування спірної земельної ділянки в межах земельної ділянки, переданої у постійне користування місцевому лісогосподарському підприємству.
12. У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) із заявою, у якій скаржився на порушення судами статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статті 1 Першого протоколу до неї.
13. 09 травня 2025 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Кулик проти України», яке є остаточним, та встановив порушення Україною статті 1 Першого протоколу до Конвенції при вирішенні справи судом.
Постановив, що немає необхідності розглядати питання щодо прийнятності та змісту скарги заявника за статтею 6 Конвенції.
a) держава-відповідач повинна забезпечити належними засобами та протягом розумного строку повне повернення заявнику прав власності на відповідну земельну ділянку, або надати заявнику відшкодування у грошовій формі чи у вигляді рівнозначного майна;
b) упродовж трьох місяців держава-відповідач повинна сплатити заявнику 1 500 євро та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватися, як відшкодування моральної шкоди, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу;
c) із закінченням зазначеного тримісячного строку до остаточного розрахунку на зазначену суму нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.
Відхилив решту вимог щодо справедливої сатисфакції.
15. ЄСПЛ установив, що у цій справі було втручання у право власності заявника, у зв`язку із чим розглянув, чи було це втручання законним, чи переслідувало воно загальний інтерес і чи було воно пропорційним.
16. Зазначив, що справа заявника зосереджувалася навколо питання, чи мали бути офіційно оформлені межі «прибережної захисної смуги». Як встановив ВССУ в його ухвалі від 26 листопада 2014 року (висновки якого були в цілому повторили суди нижчих інстанцій під час нового розгляду справи), межі такого характеру мали бути офіційно оформлені за встановленою процедурою. У тих випадках, коли межі не були офіційно оформлені, органи державної влади, відповідальні за виділення землі, повинні були покладатися на законодавчо встановлений розмір «прибережних захисних смуг» та «орієнтовні розміри» водоохоронних зон. ЄСПЛ вважає, що такий підхід залишав можливість для виникнення помилок та зловживань, і тому викликає сумніви щодо відповідності вимозі «якості закону».
17. Зауважив, що у справі немає інформації про офіційно оформлені межі для захисної зони у відповідному районі. Окрім того - і це не заперечувалося на національному рівні - земельна ділянка ОСОБА_1 розташована на відстані 1 999,3 м від берегової лінії, тобто лише 70 см (0,07 м) земельної ділянки потенційно могли вважатися такими, що входили до «прибережної захисної смуги». ЄСПЛ наголосив, що ця цифра є незначною порівняно із загальною законодавчо встановленою шириною смуги у два кілометри. Також уряд не заперечив, що відповідна земля десятиліттями використовувалася для сільськогосподарських потреб і ОСОБА_1 отримав (та використовував) її для тих же цілей.
18. ЄСПЛ звернув увагу на висновок місцевого суду під час першого розгляду справи, що жодна з підстав для припинення права власності на землю, встановлених статтею 140 ЗК України, не була застосовна у справі. Під час нового розгляду справи національні суди взагалі не аналізували це питання.
Через це ЄСПЛ засумнівався щодо законності втручання та існування загального інтересу для позбавлення ОСОБА_1 права власності. Водночас не вважав за необхідне ухвалювати рішення із цих питань, позаяк у будь-якому разі це втручання не відповідало вимозі пропорційності.
19. ЄСПЛ вкотре наголосив, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай становитиме непропорційне втручання, а повна відсутність відшкодування шкоди може вважатися виправданою за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції лише за виняткових обставин.
Водночас у цій справі заявник не отримав жодного відшкодування за земельну ділянку, якої він був позбавлений, а жодної спроби запропонувати йому таку компенсацію або будь-яку іншу форму відшкодування зроблено не було. Отже, було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.
20. З огляду на наведене ЄСПЛ виснував, що втручання у право власності ОСОБА_1 , окрім того, що викликає серйозні сумніви щодо його законності та відповідності загальним інтересам, поклало на нього непропорційний тягар, оскільки йому не запропонували жодної компенсації або будь-якої іншої форми відшкодування за вилучену в нього земельну ділянку.
21. З урахуванням своїх висновків у цій справі ЄСПЛ вважав, що ОСОБА_1 повинен бути поставлений, наскільки це можливо, у ситуацію, еквівалентну тій, у якій він перебував би, якби не було порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Держава-відповідач повинна забезпечити за допомогою належних засобів і протягом розумного строку повне відновлення прав заявника на землю (у тому числі шляхом повторного відкриття провадження на національному рівні, якщо це можливо). Як альтернативу держава-відповідач повинна надати заявнику відшкодування у грошовій формі (розраховане відповідно до національних вимог щодо оцінки майна та практики ЄСПЛ) або рівнозначне майно.
22. Тож ЄСПЛ констатував, що стосовно ОСОБА_1 відбулося порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, та постановив, що Україна має забезпечити належними засобами та в розумні строки повне повернення заявнику прав власності на відповідну земельну ділянку або надати заявнику відшкодування у грошовій формі чи у вигляді рівнозначного майна.
23. У червні 2025 року ОСОБА_1 подав до Великої Палати Верховного Суду (далі також - Велика Палата) заяву про перегляд за виключними обставинами рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 квітня 2015 року, рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 30 червня 2015 року та ухвали ВССУ від 23 грудня 2015 року з підстави, передбаченої пунктом 2 частини третьої статті 423 ЦПК України, у зв`язку зі встановленням ЄСПЛ порушення Україною міжнародних зобов`язань під час вирішення цієї справи судом.
24. Велика Палата постановою від 12 листопада 2025 року частково задовольнила заяву ОСОБА_1 , скасувала зазначені судові рішення та передала справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
25. Велика Палата зазначила, що для ухвалення рішення у цій справі з урахуванням висновків ЄСПЛ, сформульованих у рішенні від 09 травня 2025 року у справі «Кулик проти України», визначальними є обставини законності та пропорційності втручання у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном і співвідношення такого втручання із суспільними інтересами, що у цій справі не було предметом дослідження і встановлення судом першої інстанції, а також предметом перевірки судами.
26. Зауважила, що характер установлених у рішенні ЄСПЛ порушень дає підстави для висновків, що правильність вирішення справи потребує встановлення певних обставин і перевірки доказів, якими ці обставини підтверджуються, що перебуває поза межами повноважень Великої Палати, яка як суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду першої або апеляційної інстанції чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
27. Тож Велика Палата виснувала, що порушення, констатовані ЄСПЛ, через повторний розгляд справи має виправити суд першої інстанції в межах наданих йому повноважень на встановлення обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, та здійснення оцінки доказів.
ІІ. Зміст окремої думки
28. В цілому погоджуючись з результатом розгляду заяви ОСОБА_1 вважаємо за неодмінне висловити свої зауваження щодо наведених Великою Палатою мотивів.
29. За змістом частини другої статті 429 ЦПК України суд розглядає справу за заявою про перегляд судового рішення виключними обставинами за правилами, встановленими цим Кодексом для провадження, у суді тієї інстанції, яка здійснює перегляд.
30. Відповідно до частини другої статті 416 ЦПК України у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати.
31. Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (частина перша статті 417 ЦПК України).
32. Насамперед наголошуємо, що повторний розгляд справи відрізняється від первинного необхідністю усунення допущених при судовому розгляді порушень / виниклих недоліків. Тобто суд вищої інстанції, встановивши відповідні порушення / недоліки акцентує на них увагу та зазначає порядок їх усунення, який пов`язаний з необхідністю проведення нового розгляду справи.
33. У разі, якщо правильність вирішення справи потребує встановлення певних обставин і перевірки доказів, то касаційний суд повинен конкретизувати, які саме обставини слід встановити та які докази дослідити.
34. Формулювання «обставини законності та пропорційності втручання у право на мирне володіння майном і співвідношення такого втручання із суспільними інтересами» не є виконанням зазначеного процесуального обов`язку, воно є занадто загальним та не відображає висновків касаційного суду за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень за виключними обставинами, мета якого не зводиться до автоматичного направлення справи на новий судовий розгляд. Таке рішення суду повинне обумовлюватися конкретними порушеннями / недоліками, допущеними судами попередніх інстанцій та встановленими касаційним судом при розгляді заяви, що можуть бути усунені лише при новому розгляді справи.
35. Тому автори окремої думки переконані, що направляючи справу на новий судовий розгляд Велика Палата повинна була чітко окреслити мету і межі цього розгляду, тобто зазначити, які саме обставини суду потрібно встановити та які зібрані у справі докази (групу доказів) у зв`язку з цим дослідити, узгодивши при цьому такі процесуальні дії суду із способом захисту, який слід застосувати в цій справі, оскільки на цьому також наголосив ЄСПЛ, зауваживши про розмір земельної ділянки, що потенційно входить до прибережно-захисної смуги (70 см). Наприклад, якщо йдеться про віндикацію частини земельної ділянки, то зазначити, зокрема, про необхідність проведення земельно-технічної експертизи для встановлення площі її (ділянки) накладення, у разі обрання іншого способу захисту, який є належним у спірних правовідносинах, вказати на необхідність надання компенсації за позбавлення права власності на майно чи доцільність встановлення певних обмежень у користуванні майном (земельний сервітут тощо).
Судді С. Ю. Мартєв М. В. Мазур