П О С Т А Н О В А

Іменем України

24 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2025 року про відмову у забезпеченні позову, постановлену під головуванням судді Саадулаєва А.І., у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, в якому просила суд здійснити поділ спільного майна подружжя, що складається, з квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, шляхом припинення права спільної сумісної власності подружжя на квартиру та визнання за ОСОБА_1 до ОСОБА_3 права спільної часткової власності, за кожним окремо, по частці квартири.

Разом із позовною заявою від позивача надійшла до суду заява про забезпечення позову, в якій вона просила вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 та заборонити іншим особам вчиняти буд-які дії щодо вказаної квартири.

Заява обґрунтована тим, що існує реальна загроза невиконання майбутнього рішення суду, а саме: а) існує судове рішення про стягнення з відповідача значної суми заборгованості в іноземній валюті; б) відповідач є стороною виконавчого провадження; в) квартира вже підлягала арешту на підставі заяви кредитора; г) судом в іншій справі було скасовано реєстрацію дарування вказаного вище майна на користь позивача, що ще більше загострило ризик втрати спірного майна. У разі відчуження квартири на користь третіх осіб виконання рішення суду у справі про поділ майна буде ускладнене або взагалі неможливе, що прямо суперечить принципу ефективного судового захисту, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновків про відсутність у заяві про забезпечення позову доказів, якими позивач обґрунтовує необхідність вжиття таких заходів, як накладення арешту на спірне майно. Так, позивачем неодноразово зверталась увага у позовній заяві та заяві про забезпеченні позову на існування цивільної справи № 761/46197/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Оленцевич О.А., предметом якого було визнання недійсним Договору дарування квартири від 04 лютого 2022 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Оленцевич О.А., зареєстрований в реєстрі за № 618, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо передачі у власність квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00 та визнання за ОСОБА_3 права власності на вказане майно. Під час розгляду вищевказаної справи та зі змісту рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року у справі № 761/46197/23 встановлено, що ОСОБА_3 є боржником за кредитними зобов`язаннями відповідно до судового рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2023 року у справі № 761/39066/21 про стягнення з останнього на користь ОСОБА_4 заборгованості, на виконання якого було видано виконавчий лист та відкрито 27 червня 2023 року виконавче провадження НОМЕР_3, яке згодом було закрито у зв`язку із поверненням виконавчого документа. Крім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції було встановлено, що 24 жовтня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Гненним Д.А. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_4 щодо примусового виконання вищевказаного виконавчого листа. Вказані обставини, які були дослідженні судами першої та апеляційної інстанції у справі № 761/46197/23, та на яку звертала увагу позивач, беззаперечно підтверджують факт того, що відповідач у вказаній справі є стороною у виконавчому провадженні. Крім того, інформація про наявні у ОСОБА_3 відкриті виконавчі провадження міститься у відкритому доступі Автоматизованої системи виконавчих проваджень. Накладення арешту на майно, яке є предметом спору, у даному випадку має на меті, зокрема, як запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких стосуватиметься судове рішення, так й зберегти частину належного майна ОСОБА_1 від її реалізації з метою погашення заборгованості ОСОБА_3 , та загалом запобігти утрудненню чи неможливості його виконання.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не доведено того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких вона звернулася до суду, та не надано відповідних беззаперечних доказів на підтвердження обставин на які посилається заявник. Позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували: ризик відчуження нерухомого майна; щовідповідач є стороною виконавчого провадження; що квартира вже підлягала арешту на підставі заяви кредитора.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.

Частиною 1, 2 статті 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Частиною 3 статті 150 ЦПК України встановлено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу.

Тобто, підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до кожного конкретного випадку. При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

У справі, що переглядається, предметом спору є поділ майна подружжя, а саме: квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00. Позивач просить суд визнати за нею право власності на частину квартири.

Заява про забезпечення позову містить достатньо обґрунтовані припущення про те, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

У поданій заяві про забезпечення позову чітко вказано, яке конкретно майно підлягає забезпеченню, та зазначено усю необхідну інформацію про нього.

Спосіб забезпечення позову, обраний заявником є співмірним із позовними вимогами. Тому у суду першої інстанції не було правових підстав для відмови у забезпеченні позову.

Крім того, у цій справі, яка стосується поділу майна подружжя, яке є предметом спору, забезпечення позову має на меті, зокрема запобігти невиправданому розширенню кола осіб, прав та інтересів яких може стосуватиметься судове рішення, а відтак - утрудненню чи неможливості виконання цього рішення у випадку задоволення позову.

Перевіривши викладені заявником обставини, виходячи з положень статті 151 ЦПК України, апеляційний суд вважає їх достатніми для обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення, вид забезпечення позову станом на розгляд заяви позивача є співмірним з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Поряд з цим, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, тобто на частину на яку претендує позивач.

Як заборона відчуження, так і арешт віднесені до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості (пункт 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року у cправі № 908/2382/21, Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року у справі № 504/3408/22).

Арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном. Тому при накладенні арешту на майно вжиття додаткових заходів забезпечення, направлених на обмеження розпорядження таким майном, не є необхідним (див. постанову Верховного Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2024 року в справі № 567/459/23).

Враховуючи зазначене, апеляційний суд приходить до висновку, що в частині вимог заяви про забезпечення позову шляхом заборони іншим особам вчиняти будь-які дії щодо вказаної квартири, слід відмовити, оскільки матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог, що суперечить наведеним вимогам закону щодо співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 06 січня 2025 року у справі № 487/6151/23 (провадження № 61-7991св24).

Згідно пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково та ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку про відсутність підстав для задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а тому ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2025 рокупідлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на частину квартири АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00.

Постанова може бути пред`явлена до примусового виконання протягом 3 (трьох) років в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Оскарження постанови про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Стягувач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Боржник: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Постанова набрала законної сили 24 грудня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.