КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 367/9900/24

04 грудня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Кирилюк Г.М.

- Рейнарт І.М.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Зінченка Максима Миколайовича на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Шестопалової Я.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовомдо ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що з 17 лютого 2012 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач зазначала, що протягом останнього року стосунки між подружжям розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Вже тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування. Сторони втратили почутгя любові та поваги один до одного. На даний час вони проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують.

Вказувала, що примирення та збереження шлюбу між сторонами неможливе. Крім того, перебування у шлюбі суперечить її інтересам розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності.

Посилаючись на те, що шлюб між нею та відповідачем фактично припинив існування, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить їх інтересам, позивач ОСОБА_2 наполягала на розірваннішлюбу.

З урахуванням наведених обставин, позивач ОСОБА_2 просила суд розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, про що 17 лютого 2012 року складено відповідний актовий запис № 186.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05 серпня 2025 рокупозовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що зареєстрований 17.02.2012 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 186.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Зінченко Максим Миколайович подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 серпня 2025 року та ухвалти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторони посилались в обгрунтування своїх вимог та запереченень.

Зазначає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не з`ясував дійсні причини розірвання шлюбу, обставини життя подружжя та що розірвання шлюбу буде істотно суперечити інтересам дитини та й самої позивачки ОСОБА_2 . Заходів щодо примирення подружжя суд не застосовував - хоча на цьому наполягав відповідач ОСОБА_1 .

Посилання суду першої інстанції на те, що на даний час позивач та відповідач проживають окремо, сімейного життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, не в повній мірі відповідає дійсності, оскільки відсутність спільного проживання зумовлено повномасштабним вторгнення рф на територію України і з метою гарантування безпеки для дружини і дитини він прийняв рішення спільно з дружиною, ОСОБА_2 , про виїзд її разом в дитиною в Польщу.

Кожного року з початку повномасштабного вторгнення рф на територію України дружина разом з дитиною, не менше 2 (двох) разів на рік,приїжджали в Україну до нього і вони проживали разом, підтримували шлюбні стосунки в їх будинку АДРЕСА_1 протягом не менше 1 (одного) місяця.

Під час судового розгляду справи він наполягав на тому, що і примирення, і збереження шлюбу між ним та ОСОБА_2 можливі, тим більше це буде позитивно відображатися на моральному та фізичному розвитку дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , однак, суд першої інстанції дійшов висновку, що надання подружжю строку для примирення, всупереч бажанню позивачки, буде суперечити закону та моральним засадам суспільства.

Крім того, відповідач ОСОБА_1 критично ставиться до формулювань зазначених у позові, у зв`язку з чим у нього виникли питання, які підлягали з`ясуванню в процесі розгляду цієї справи, і ці питання сторона відповідача бажала поставити відповідно до частини 1 ст.93 ЦПК України. Натомість, судом першої інстанції проведено судове засідання 05 серпня 2025 року швидко і без процесуальних гарантій та дотримання прав сторони у справі (відповідача), що призвело, на думку сторони відповідача, до ухвалення передчасного рішення з невстановленими обставинами у справі.

До того ж, судом першої інстанції не досліджені ті обставини, які мають важливе значення для цієї справи та фактично дають підстави для відмови в задоволені позову.

Так, зазначення судом у рішенні, що у шлюбі народилась дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а не як вірно 31 серпня 2012 року, свідчить про те, що судом першої інстанції не аналізувалися належним чином додані до позову матеріали та відзив на позовну заяву.

Звертає увагу суду на те, що він з перших днів життя доньки приймав активну участь у її вихованні, проводив з нею свій вільний час, піклувався про її фізичний та духовний розвиток, забезпечував дитину всім необхідним.

Порушення його прав почалося на початку вересня 2024 року. За період з вересня по грудень 2024 року його спілкування, як батька з донькою, відбувалося по телефону та месенджерами, але 31 грудня 2024 року будь-яке спілкування припинилося по незрозумілим для нього, ОСОБА_1 , причинам. На кінець грудня 2024 року - січня 2025 року йому взагалі не було відомо про звернення дружини, ОСОБА_2 , до суду з позовом про розірвання шлюбу.

З урахуванням того, що жодна з обставин позову про розірвання шлюбу не обґрунтована зі сторони позивача, сторона відповідача вважає, що подання позову лише по формальним причинам, які не підтверджуються жодними доказами і не відповідають реальним життєвим обставинам, свідчить про безпідставність позовних вимог щодо розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і у суду першої інстанції не було підстав для задоволення цього позову.

Також суд першої інстанції не забезпечив сторонам можливість зберегти сім`ю та не з`ясував, чи покращилися між сторонами стосунки з дня подання позову і до дня ухвалення рішення судом першої інстанції. А не надання судом строку для примирення між чоловіком та дружиною, на якому наполягав відповідач ОСОБА_1 , не дало можливості врятувати ситуацію.

За таких обставин, на переконання сторони відповідача, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання шлюбу є передчасним та суперечить інтересам подружжя.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Зазначає, що вона протягом розгляду справи послідовно та однозначно висловлювала свою позицію щодо розірвання шлюбу та надавала відповідні пояснення.

Пояснення позивачки, надані у судовому засіданні, є належним джерелом доказів відповідно до ст. 76, 81 та 89 ЦПК України.

А факт тривалого роздільного проживання, відсутності спільного господарства та відсутності подружніх стосунків підтверджується матеріалами справи та є достатньою правовою підставою для розірвання шлюбу за ст. 105 СК України.

Надання строку для примирення є правом, а не обов`язком суду. З огляду на фактичні обставинисправи, надання судом першої інстанції строку для примирення було б формальним і не сприяло б досягненню мети процесу.

Суд першої інстанції встановив обставини фактичного припинення сімейних відносин між сторонами та надав їм правову оцінку. Підстав для переоцінки цих висновків судом апеляційної інстанції немає.

Позивач вказує, що апеляційна скарга відповідача не містить доказів, що примирення можливе або що подружжя підтримує сімейні відносини.

Питання щодо участі батьків у вихованні дитини, медичних рішень або опіки - є самостійними предметами розгляду і не можуть бути підставою для відмови у розірванні шлюбу.

Позивач вважає, що подання відповідачем апеляційної скарги з пропуском строку, без належного обґрунтування, є спробою повторного оскарження фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції, та може свідчити про зловживання відповідачем процесуальними правами (ст. 44 ЦПК України).

16 листопада 2025 року позивач ОСОБА_2 через підсистему «Електронний суд» подала до Київського апеляційного суду заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Зазначає, що вона перебуває за межами України, та не має можливості прибути в судове засідання особисто. Під час війни в Україні, у зв?язку з воєнним станом та вимушеним переміщенням, вона разом із неповнолітньою дитиною перебуває на території ФедеративноїРеспубліки Німеччина під тимчасовим захистом. Це унеможливлює її особисту присутність у судовому засіданні в Україні та створює об?єктивні підстави для проведення судового засідання за її участю в режимі відеоконференції.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2025 року заяву позивача ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено. Забезпечено участь позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні у справі №367/9900/24, призначеному на 04 грудня 2025 року, на 11:20 год., в режимі відеоконференції відповідно до Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи та здійснити проведення судового засідання в режимі відеоконференції за допомогою системи відеоконференцзв`язку.

В окремо поданій заяві від 29 листопада 2025 року позивач ОСОБА_2 повідомила суд про те, що у зв`язку з можливими технічними перебоями (відсутність електропостачання, повітряні тривоги, нестабільний Інтернет, технічні збої та інші обставини, що можуть унеможливити її участь у засіданні в режимі відеоконференції), вона не заперечує проти розгляду справи за її відсутності.

Повністю та беззастережно підтримує рішення Ірпінського міського суду від 05 серпня 2025 року, яким шлюб між нею та ОСОБА_1 було розірвано. Вважає це рішення законним, обґрунтованим і таким, що повністю відповідає її справжній волі.

У судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Зінченко Максим Миколайович підтримав доводи апеляційної скарги та просив скаргу задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 , яка брала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, з використанням власних технічних засобів, заперечувала проти доводів апеляційної скарги відповідача, просила рішення Ірпінського міського суду від 05 серпня 2025 року залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання, призначене судом апеляційної інстанції, не з`явився. Про день та час слухання справи судом апеляційної інстанції повідомлявся у встановленому законом порядку.

03 грудня 2025 року відповідач ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до частини 3 статті 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

За наявності такого клопотання суд не вправі відкладати розгляд справи у зв?язку із неявкою цієї особи до суду.

З урахуванням вжитих судом апеляційної інстанції заходів щодо належного та завчасного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про день та час розгляду справи, участь в судовому засіданні його представника адвоката Зінченка Максима Миколайовича, колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України, вважає, що неявка відповідача ОСОБА_1 ,належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому вважає можливим слухати справу у відсутності відповідача ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення позивача та представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у шлюбі, який зареєстрований 17 лютого 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим 17 лютого 2012 року Центральним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 186 (а.с. 4 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_6 у сторін народиласьдонька ОСОБА_3 (а.с. 5 том 1).

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 28 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу в порядку спрощеного провадження, з викликом сторін. Відповідачу запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали суду про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву(а.с. 20-21 том 1).

31 березня 2025 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення графіку зустрічей (а.с. 89-114 том 1).

У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбупосилаючись на те, що жодна обставина позову не обгрунтована зі сторони позивача. На переконання відповідача, подання позову лише по формальним причинам, які не підтверджуються жодним доказом і не відповідають реальним життєвим обставинам, свідчить про безпідставність позовних вимог про розірвання шлюбу між ними.

Відповідач наполягав на тому, що і примирення, і збереження шлюбу між ним та ОСОБА_2 можливі, тим більше, це буде позитивно відображатися на моральному та фізичному розвитку їх дитини - доньки ОСОБА_3 (а.с. 123-141 том 1).

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 19 червня 2025 року відмовлено в прийняті зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Коцюбинської селищної ради Бучанського району Київської області про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення графіка зустрічей. Зустрічну позовну заяву повернуто ОСОБА_1 у та роз`яснено право звернутися до суду з цими позовними вимогами в загальному порядку (а.с.134, 135-138 том 1).

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 19 червня 2025 року визнано явку позивачки ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 в судове засідання на 30 липня 2025 року о 10-30 год. обов`язковою (а.с. 139 том 1).

Судом першої інстанції задоволено клопотання позивачки ОСОБА_2 та представника позивачки адвоката Ковальчук А.С. про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, про що постановлена ухвала від 29 липня 2025 року (а.с. 204 том 1).

В судовому засіданні 30 липня 2025 року брали участь позивач ОСОБА_2 та її представник адвокат Ковальчук Анна Сергіївна, відповідачОСОБА_1 та його представник адвокат Зінченко Максим Миколайович(а.с. 211-215 том 1).

У наданих поясненнях в судовому засіданні 30 липня 2025 року позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Заперечувала щодо надання строку на примирення. Зазначала, що її рішення про розірвання шлюбу є виваженим та незмінним. До подачі позову до суду вона неодноразово намагалась примиритись з відповідачем, але ці спроби виявились невдалими. З вересня 2024 року її позиція про розірвання шлюбу залишилась незмінною.

У судовому засіданні 30 липня 2025 року відповідач ОСОБА_1 позов не визнав. Вказав, що з вересня 2024 року намагався примиритись з позивачкою, однак позивачка не виходила на зв`язок та перебуває за кордоном, особисто зустрітись не має можливості. Просив суд надати їм 6-місячний строк на примирення.

Протокольною ухвалою від 30 липня 2025 року судом першої інстанції відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про надання строку для примирення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що сторони остаточно припинили шлюбно-сімейні відносини через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя та, приймаючи до уваги, що сім`я, в розумінні ч. 2 ст. 3 СК України, фактично припинила своє існування і формальне збереження шлюбу сторін буде суперечити правам та інтересам подружжя, термін на примирення позитивного результату не дасть, позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина перша статті 110 СК України).

За змістом статей 111, 112 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. З`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Колегією суддів апеляційного суду встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що позов було пред`явлено позивачем ОСОБА_2 вересні 2024 року, ухвалою суду першої інстанції від 28 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження, з викликом сторін.

Після відкриття провадження у справі позивач ОСОБА_2 не подавала до суду заяв/клопотань, які б вказували на факт примирення сторін або про повну втрату у позивача процесуального інтересу до правового результату, якого вона хотіла досягнути, звертаючись до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу.

Відповідач ОСОБА_1 подав до суду відзив на позовну заяву, в якому, посилаючись на те, що позов поданий лише по формальним причинам, які не підтверджуються жодними доказами і не відповідають реальним життєвим обставинам, просив у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу відмовити у повному обсязі, у зв?язку з його безпідставністю.

Для встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, суд першої інстанції визнав явку позивачки ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_1 в судове засідання, призначене на 30 липня 2025 року, на 10-30 год., обов`язковою.

З протоколу судового засідання від 30 липня 2025 року вбачається, що окрім представників сторін, у судовому засіданні брали участь сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які надавали пояснення суду, наводили свої доводи, міркування щодо питань, які виникали під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Отже, відповідач під час судового розгляду справи у відкритому судовому засіданні за участі позивачки ОСОБА_2 , не був позбавлений можливості задавати питання дружині (позивачу у справі), які виникли у нього щодо зазначених у позові про розірвання шлюбу формулювань, що спростовує доводи апеляційної скарги відповідача у цій частині.

Посилання відповідача у доводах апеляційної скарги на те, що судом першої інстанції проведено судове засідання швидко і без процесуальних гарантій та без дотримання прав сторони у справі (відповідача), що призвело, на думку сторони відповідача, до ухвалення передчасного рішення з невстановленими обставинами у справі, не знайшли свого підтвердження.

Як встановлено колегією суддів апеляційного суду й це вбачається з матеріалів справи, що судом першої інстанції дотримано порядок розгляду справи, забезпечено додержання послідовності та порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками цивільного процесу їх процесуальних прав та виконання процесуальних обов?язків, що підтверджується протоколом судового засідання від 30 липня 2025 року, за відомостями якого розгляд справи у відкритому судовому засіданні за участі сторін та їх представників тривав з 10-39 год до 11-49 год, що вказує на повне, всебічне та об?єктивне з?ясування судом першої інстанції обставин справи.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, встановивши, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, оскільки сторони не підтримують сімейно - шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть, збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивачки, яка посилалась на неможливість її примирення з відповідачем та наполягала на розірванні шлюбу, дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, що відповідає вимогам статей 24, 56 СК України.

Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, і з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не вжив заходів щодо примирення сторін, з огляду на те, що він під час судового розгляду справи наполягав на тому, що і примирення, і збереження шлюбу між ним та ОСОБА_2 можливі, відхиляються колегією судів апеляційного суду, оскільки вони спростовуються матеріалами справи і зводяться до власного тлумачення відповідачем норм права.

Так, згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Отже, тлумачення статті 111 СК України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру, тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком.

Судом першої інстанції розглянуто клопотання відповідача про надання строку для примирення, з`ясовано думку позивача ОСОБА_2 и з цього питання, яка заперечувала щодо надання строку на примирення, за наслідками якого протокольною ухвалою від 30 липня 2025 року було відмовлено у його задоволенні.

Також, під час розгляду срави в суді апеляційної інстанції, в якому брала участь особисто позивач ОСОБА_2, остання категорично заперечувала будь-яку можливість надання сторонам строку для примирення та вказала, що ні за яких обставин не погоджується на його встановлення. Зазначала, що вона не бажає відновлювати шлюбз ОСОБА_1 , не підтримує і не допускає примирення. ЇЇ рішення про розірвання шлюбу є зрілим, остаточним, виваженим та незворотним. А надання строку для примирення, скасування розірвання шлюбу суперечитиме її волі та законному праву на вільне розірвання шлюбу, гарантованому нормами сімейного законодавства України.

Отже, доводи відповідача щодо можливості збереження сім`ї суперечать встановленим у справі обставинам з яких вбачається, що позивач ОСОБА_2 наполягає на розірванні шлюбу, що у свою чергу свідчить про її стійке бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем.

Аргумент відповідача про те, що збереження шлюбу між ним та ОСОБА_2 буде позитивно відображатися на моральному та фізичному розвитку їх дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не впливає на правильність вирішення судом першої інстанції справи про розірвання шлюбу між подружжям, оскільки спір між сторонами виник з приводу особистих немайнових відносин, в яких право звернення з позовом про розірвання шлюбу є беззаперечним (частина статті 110 Сімейного кодексу України), а примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, є неприпустимим (стаття 51 Конституції України).

Узявши до уваги доводи позивачки ОСОБА_2 и про те, що шлюб між сторонами носить формальний характер, суперечить її правам та інтересам, суд першої інстанціїдійшов правильного висновку, з яким погоджується й апеляційний суд,що збереження шлюбу без наміру й можливості відновлення сімейних відносин не ґрунтується на нормах СК України.

Разом з тим, у статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Посилання сторони відповідача на відсутність повноважень адвоката Ковальчук Анни Сергіївни на представництво інтересівв суді позивача ОСОБА_2 и були предметом перевірки у суді першої інстанції і таким обставинам судом надана належна оцінка, зокрема, що до позовної заяви додано копію ордера на надання правничої (правової) допомоги, який відповідає типовій формі ордера, затвердженій Радою адвокатів України, а отже є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката Ковальчук Анни Сергіївни на вчинення дій в інтересах клієнта ОСОБА_2 .

Крім того, як в судовому засіданні в суді першої інстанції, так і на стадії перегляду справи в суді апеляційної інстанції, позивачка ОСОБА_2 підтвердила укладання нею договору з адвокатом Ковальчук Анною Сергіївною та те, що вона уповноважувала адвоката ОСОБА_11 нну Сергіївну на підписання позовної заяви про розірвання шлюбу.

Таким чином, до позовної заяви додано документи, які посвідчують повноваження адвоката Ковальчук Анни Сергіївни, як представника позивача ОСОБА_2 , визначені у статтях 62, 177 ЦПК України для підписання та подання до суду позову про розірвання шлюбу від імені клієнта. Тобто, представник позивача - адвокат Ковальчук Анна Сергіївна не мала встановлених законом процесуальних перешкод та обмежень на подання відповідного позову.Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09 липня 2021 року в справі № 607/10879/20.

Аргумент апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції невірно зазначена в рішенні дата народження дитини ОСОБА_12 и, ІНФОРМАЦІЯ_5 , замість правильної дати -ІНФОРМАЦІЯ_7 , що свідчить, на думку відповідача,про те, що судом першої інстанції не аналізувалися належним чином додані до позову матеріали та відзив на позовну заяву, не може слугувати підставою для скасування оскаржуваного судового акта з огляду на те, що допущена судом першої інстанції описка у даті народження дитини ОСОБА_12 и не змінює зміст судового рішення про розірвання шлюбу між подружжям, а вирішення питання про виправлення описки, що стосується істотних обставин або ускладнює виконання рішення, відноситься до компетенції суду, який ухвалив рішення.

Як передбачено частиною першою статті 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені в рішенні чи ухвалі описки чи арифметичні помилки. Положення вказаної статті передбачають можливість після ухвалення судового рішення у справі усунути в ньому помилки технічного (неюридичного) характеру - описки (наприклад, дати події, номера і дати документа, найменування сторін, прізвища, імені, по батькові особи, займаної посади, тощо) та очевидні арифметичні помилки.

Інші доводи апеляційної скаргивідповідача, які є подібними доводам відзиву на позовну заяву, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 серпня 2025 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Зінченка Максима Миколайовича.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а судове рішення без змін, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Зінченка Максима Миколайовича залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Судді: