ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/183/25 Справа № 204/6331/21 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницький Сергій Іванович про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію та витребування майна (суддя першої інстанції Токар Н.В., повний текст рішення складено 11 березня 2024 року),

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницький Сергій Іванович про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію та витребування майна, в якому просила:

-визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28.05.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким Сергієм Івановичем, який був вчинений від імені позивача про продаж ОСОБА_3 належного їй нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, площею 17,7 кв.м., загальною площею 31,2 кв.м., 1 коридора, 2 санвузла, 3 кухні та балкона;

- витребувати у ОСОБА_3 на користь позивача майно, яке вибуло з її володіння, а саме: квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, площею 17,7 кв.м., загальною площею 31,2 кв.м., 1 коридора, 2 санвузла, 3 кухні та балкона;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 58428062 від 28.05.2021 про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01);

-стягнути з відповідача судовий збір та витрати на послуги експерта.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницький Сергій Іванович про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію та витребування майна відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_2 , та подала апеляційну скаргу, в якій зазначено, що воно не відповідає вимогам цивільного законодавства, судом не повно з`ясовано обставини справи та надано не вірну оцінку правовідносинам.

Наголошує на тому, що своєї згоди на відмову у проведенні почеркознавчої експертизи не надавала. Представник у судовому засіданні не узгоджуючи з позивачкою відмову від проведення експертизи, не скористався своїми процесуальними правами щодо подання відповідних доказів на підтвердження заявлених вимог.

Вказує, що відповідачі підтвердили той факт, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири позивачка була відсутня і підпис на договорі був зроблений іншою особою.

ОСОБА_2 просила рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник ОСОБА_2 адвокат Володько С.С., у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити у повному обсязі.

Інші учасники справи у судове засідання не з`вились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомленні належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає частковому задоволенню з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно заповіту від 12.08.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , усе належне їй майно заповіла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

05.02.2015 року державним нотаріусом Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

28 травня 2021 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 ; державний реєстратор - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницький Сергій Іванович; підстава державної реєстрації договір купівлі-продажу квартири, серія та номер 1369, виданий 28.05.2021, видавник - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницький Сергій Іванович; підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 58428062 від 28.05.2021; форма власності приватна, розмір частки 1; власник - ОСОБА_3 .

З копії витягу з ЄРДР вбачається, що невстановлені особи в період часу з 28.05.2021 у нотаріуса Кобельницького С.І. знаходячись за адресою: м.Дніпро, вул.Глінки,1 на підставі завідомо підроблених документів заволоділи шахрайським шляхом квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_2 .

Вказана подія була зареєстрована до ЄРДР за №0000635 від 25 червня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.190 КК України. Розгляд вказаної кримінальної справи триває.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що судовому засіданні представник позивача, не довів належними та допустимими доказами підстави, передбачені статтею 232 ЦК України, для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 травня 2021 року, що було його процесуальним обов`язком відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком місцевого суду.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна були правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Статтею 244 ЦК України визначено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до частини першої статті 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Згідно з частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі №686/23256/16-ц (провадження №61-32980св18) та від 25 березня 2021 року у справі №752/21411/17 (провадження №61-10929св20), від 11 жовтня 2018 року у справі №761/12898/16-ц, від 05 лютого 2020 року у справі №461/3675/17, від 25 березня 2021 року у справі №752/21411/17, від 15 квітня 2021 року у справі №759/15556/18.

Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Тобто слід відрізняти правочин як вольову дію суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів, від письмового тексту правочину як форми вчинення правочину та способу зовнішнього прояву та фіксації волевиявлення особи.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), або уповноваженими на те особами (частини друга та четверта статті 207 ЦК України).

Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.

Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений.

Наявність же сама по собі на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням.

Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 12 лютого 2014 року у справі №6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду необхідно виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і у їх сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником, суду необхідно з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин.

Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі.

Також позов не може містити вимогу, у якій йдеться про предмет спору, що відсутній (не існує); реституція ж як спосіб захисту, застосовується для повернення виконаного за правочином, а не в тому разі, коли жодного виконання не відбувалося.

У випадку заперечення самого факту укладення правочину, як і його виконання, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного правочину у мотивувальній частині судового рішення.

Порушенням права у такому випадку є не саме по собі існування письмового тексту правочину, волевиявлення позивача щодо якого не було, а вчинення конкретних дій, які порушують право позивача (наприклад, зайняття та використання іншою особою приміщення позивача за відсутності встановлених для цього правових підстав).

Протилежне тлумачення означало б, що суд надає документу, підробку якого встановлено належним чином, статус дійсного, визнає настання відповідних правових наслідків за відсутності як волевиявлення, так і інших законних підстав для цього та покладає на особу нічим не обґрунтований обов`язок застосувати для уникнення настання правових наслідків за підробленим документом ті самі способи захисту, що й в умовах, коли правочин дійсно вчинено, а його правомірність презюмується.

Зазначений правовий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (провадження №14-499цс19) та від 26 жовтня 2022 року у справі №227/3760/19-ц (провадження №14-79цс21).

Матеріалами справи встановлено, що 05.02.2015 року державним нотаріусом Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Янковою І.В. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 .

28 травня 2021 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 ; державний реєстратор - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницький Сергій Іванович; підстава державної реєстрації договір купівлі-продажу квартири, серія та номер 1369, виданий 28.05.2021, видавник - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницький Сергій Іванович; підстава внесення запису рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 58428062 від 28.05.2021; форма власності приватна, розмір частки 1; власник - ОСОБА_3 .

Також матеріалами справи встановлено, що на підставі постанови від 09.2.2024 року слідчого СВ ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області Литвиненко І.С. було призначено повторну судову почеркознавчу експертизу у кримінальному провадженні №0000635.

На вирішення судової почеркознавчої експертизи поставлені питання (у редакції постанови від 09.12.2024): «- Чи виконано рукописний текст власноруч гр. ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , від імені ОСОБА_2 в графі «Продавець» в документі «Договір купівлі-продажу квартири» від 28.05.2021 року, - Чи виконано рукописний текст власноруч ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , від імені ОСОБА_2 в графі «Підпис» над текстом «Зміст цієї заяви доводиться до відома учасників угоди» в заявці на ім`я Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницького С.І. від 28.05.2021 року, розписці від 28.05.2021 року складеної від імені ОСОБА_2 Чи виконано рукописний текст власноруч гр. ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 в 20.07.1964 р.н.?

15.01.2025 на адресу ОНДІСЕ при супровідному листі від 14.01.2025 № 43/2-520 надійшла уточнена постанова слідчого СВ ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області Литвиненко І.С. від 10.01.2025 про призначення додаткової судової почеркознавчої експертизи.

У супровідному слідчого листі від 14.01.2025 № 43/2-520 зазначено: «Направлену раніше СВ ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській ЛитвиненкоІ.С. про області капітана поліції призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи від 09.12.2024 в рамках кримінального за № 0000635 правопорушення, від 25.06.2021, за ознаками кримінального передбаченого ч.2 ст. 190 КК України вважати недійсною та для проведення додаткової судової-почеркознавчої експертизи від 10.01.2025 року в рамках кримінального за № 0000635 від 25.06.2021 використовувати у якості додатку до об`єкти дослідження, які були долучені повторної судово-почеркознавчої експертизи від 09.12.2024 року призначеною слідчим СВ ДРУП №1 ГУНП в Дніпропетровській області капітаном поліції Литвиенко І.С.».

Статус призначеної постановою від 09.12.2024 повторної судової експертизи у кримінальному провадженні №0000635 змінено на додаткову. експертизи

Відповідно поставлені до уточненої постанови від 10.01.2025 на вирішення судової почеркознавчої наступні питання:

«- Чи виконано рукописний запис ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , гр. ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , або іншою особою в документі «Договір купівлі- продажу квартири» від 28.05.2021 року від імені ОСОБА_2 в графі продавець?

Чи виконано рукописний запис гр. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , гр. ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 або іншою особою в заяві на ім`я Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницького С.І. від 28.05.2021 року, від імені ОСОБА_2 в графі підпис над текстом «Зміст цієї заяви доводиться до відома учасника угоди»?

Чи виконані рукописні записи гр. ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , гр. ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 або іншою особою в розписці від 28.05.2021 року складеної від імені ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 .?».

Відповідно до п. 4.12. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень [4], у зв`язку з однорідністю об`єктів і тісним взаємозв`язком питань, методичною специфікою судово-почеркознавчої експертизи, змісту наданих на експертизу документів, питання уточненої постанови від 10.01.2025 переформульовані та прийняті у наступній редакції:

«1. Чи виконано рукописний запис: « ОСОБА_2 » у Договорі від 28.05.2021 купівліпродажу квартири, розміщений у графі: «Продавець», ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , або іншою особою?

2. Чи виконано рукописний запис: « ОСОБА_2 » у заяві від 28.05.2021 на ім`я Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницького С., розміщений у графі: «Підпис», над текстом: «Зміст цієї заяви доводиться до відома учасника угоди», ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , або іншою особою

3. Чи виконаний рукописний текст розписки від 28.05.2021 про отримання грошових коштів у сумі 21000 доларів США, складеної від імені ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , або іншою особою?».

Згідно висновку судового експерта №24-6787 від 12.03.2025 року Одеського Науково-Дослідного Інституту Судових Експертиз:

1. Рукописний запис: « ОСОБА_2 » у Договорі купівлі-продажу квартири від 28.05.2021, розміщений у графі: «Продавець», виконаний не ОСОБА_2 , не ОСОБА_6 , а іншою особою.

2. Рукописний запис: « ОСОБА_2 » у заяві на ім`я Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницького С.І. від 28.05.2021, розміщений у графі: «Підпис», над текстом: «Зміст цієї заяви доводиться до відома учасника угоди», виконаний не ОСОБА_2 , не ОСОБА_6 , а іншою особою.

3. Рукописний текст розписки про отримання грошових коштів у сумі 21000 доларів США від 28.05.2021, складеної від імені ОСОБА_2 , виконаний не ОСОБА_2 , не ОСОБА_6 , а іншою особою

Статтею 76 ЦПК України визначено, що є доказами у цивільній справі, а саме: будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статті 77, 78, 79 ЦПК України визначають вимоги щодо належності, допустимості та достовірності доказів.

Отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є допустимим і достовірним доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10 липня2019 року у справі № 686/23256/16-ц (провадження № 61-32980св18) та від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17 (провадження № 61-10929св20).

Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Якщо експертиза, яка проведена у кримінальному провадженні, містить інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, то незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений така експертиза може бути допустимим доказом.

Висновок, підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, відповідає положенням статті 102 ЦПК України.

Верховний Суд неодноразово робив висновок про допустимість висновку експерта, який проведений в рамках кримінального провадження.

Зокрема, такі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2018 року у справі № 761/12898/16-ц, від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17, від 25 березня 2021 року у справі № 752/21411/17, від 15 квітня 2021 року у справі № 759/15556/18.

У постанові від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (провадження № 14-98цс20), Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що «висновок судово-почеркознавчої експертизи від 13 грудня 2014 року за № 574/тдд не можна вважати таким, що не відповідає критеріям належності та допустимості доказів, як про це стверджує банк у касаційній скарзі. Позивач подав до суду копію цього висновку, зроблену з копії того ж висновку, яку засвідчив слідчий. Для його використання як доказу подання до суду окремого дозволу слідчого, а також вироку суду, який набрав законної сили у кримінальному провадженні, не є потрібним. Такий висновок судово-почеркознавчої експертизи, який позивач відповідно до закону одержав у межах кримінального провадження, стосується предмета доказування у цій справі».

Отже, враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що долучений до матеріалів справи висновок судової-почеркознавчої експертизи №24-6787 від 12.03.2025 року є належним доказом у справі щодо спірних відносин, який підтверджує викладені у позові ОСОБА_2 обставини щодо не укладання нею Договору купівлі-продажу квартири від 28.05.2021 року.

У даній справі позивачка заявила позовну вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28.05.2021, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким Сергієм Івановичем, який був вчинений від імені позивача про продаж ОСОБА_3 належного їй нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, площею 17,7 кв.м., загальною площею 31,2 кв.м., 1 коридора, 2 санвузла, 3 кухні та балкона, з мотивів його неукладеності (непідписання продавцем, неотримання коштів за договором відчуження).

Також позивачкою була заявлено вимога про витребування у ОСОБА_3 на її користь майно, яке вибуло з її володіння, а саме: квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, площею 17,7 кв.м., загальною площею 31,2 кв.м., 1 коридора, 2 санвузла, 3 кухні та балкона;

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16.

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Крім цього, судове рішення про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі №199/8324/19, провадження №14-212цс21). Вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц, провадження №14-256цс18).

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; встановивши, що право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_3 , а у свою чергу позивачка ОСОБА_2 не укладала спірний договір купівлі-продажу квартири від 28.05.2021 року, що підтверджується наявним в матеріалалї справи висновком експерта №24-6787 від 12.03.2025 року та не заперечується відповідача у справі, колегія дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсного договору купівлі-продажу від 28.05.2021 року та витребування спірної квартири від відповідачки ОСОБА_3 , яка розташована за адресою АДРЕСА_3 .

Підстави для задоволення позовних вимог про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.05.2021 року про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на квартиру відсутні, оскільки судове рішення про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Колегія суддів наголошує, що належним, ефективним способом захисту прав та законних інтересів позивачки є звернення до суду з позовом про витребування на користь позивачки спірного нерухомого майна.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2024 року підлягає скасуванню, оскільки є таким, що ухвально з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без з`ясування думки позивачки щодо відсутності необхідності проведення експертизи у даній справі, у ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Оскільки рішення суду від 04 березня 2024 року підлягає скасуванню із ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог, з відповідачів на корись позивачки судовий збір пропорційно до задоволених вимог за розгляд справи у суді першої та апеляційної інстанції.

Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням того, що була задоволена одна вимога немайнового характеру (2270,50 грн) та майнового про витребування майна (9522,47 грн.), з відповідачів підлягає стягненню судовий збір у розмірі 11792,97 грн., по 5896,48 грн. з кожного.

Керуючись статтями 141, 374 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2024 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницький Сергій Іванович про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування рішення про державну реєстрацію та витребування майна задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28.05.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кобельницьким Сергієм Івановичем, який був вчинений від імені позивача про продаж ОСОБА_3 належного їй нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, площею 17,7 кв.м., загальною площею 31,2 кв.м., 1 коридора, 2 санвузла, 3 кухні та балкона;

Витребувати у ОСОБА_3 на користь позивача майно, яке вибуло з її володіння, а саме: квартири АДРЕСА_1 , яка складається з однієї житлової кімнати, площею 17,7 кв.м., загальною площею 31,2 кв.м., 1 коридора, 2 санвузла, 3 кухні та балкона;

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 9РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір розмірі 11792,97 грн., по 5896,48 грн. з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 24 грудня 2025 року.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська