ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Досінчук Федір Іванович, про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва із позовом до відповідача про визнання права власності в порядку спадкування за законом, у якому просила:

визнати за позивачкою право власності на грошові кошти у розмірі 123 000,00 євро, у порядку спадкування за законом після смерті її бабусі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся позивачки ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина на кв. АДРЕСА_1 , а також на готівкові кошти в сумі 123 000,00 євро, які були виявлені позивачкою у вказаній квартирі під час здійснення прибирання квартири після смерті бабусі у травні 2024 року.

08 лютого 2024 року за заявою позивачки була відкрита спадкова справа щодо майна померлої ОСОБА_3 .

За життя померла заповіту не склала. Спадкоємцем першої черги майна померлої є її син (відповідач у справі), який відмовився від прийняття спадщини на користь позивачки. Будь-які інші спадкоємці, які прийняли спадщину відсутні.

15 серпня 2024 року приватний нотаріус видав позивачці свідоцтво про право на спадщину за законом стосовно кв. АДРЕСА_1 , а постановою від 17 серпня 2024 року приватний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва щодо грошових коштів в сумі 123 000,00 євро через відсутність документів, які посвідчують право власності на спадкове майно.

Позивачка вказує, що кошти у сумі 123 000,00 грн вона виявила в квартирі бабусі 14 травня 2024 року, коли здійснювала прибирання у ній. Бабуся накопичувала кошти протягом усього життя та зберігала їх вдома, оскільки не довіряла банківським установам. Сторони у справі знали, що ОСОБА_3 відкладає грошові кошти, але не були обізнати із тим, скільки коштів за життя померла накопичила готівкою.

З таких обставин, ураховуючи неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину стосовно грошових коштів в органах нотаріату, позивачка вимушена звернутись до суду за захистом своїх спадкових прав. Існування вказаних грошових коштів ніким не оспорюється і не ставиться під сумнів, але відсутність документів на кошти позбавляє позивачку можливості їх використання та належного зберігання, чим суттєво порушуються законні права та інтереси спадкоємиці.

Відповідач ОСОБА_1 в ході розгляду справи позовні вимоги визнав.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 28 липня 2025 року через систему «Електронний суд» подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Посилається на те, що судом першої інстанції порушено обов`язок щодо перевірки належності відповідача. У рішенні суд зазначив, що відповідач є неналежним, але не здійснив його заміну, що є процесуальним порушенням відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 06 серпня 2020 року у справі №280/3088/19.

Судом також проігноровано усні пояснення сторін у судовому засіданні, зокрема: не оспорювався факт наявності коштів, не оспорювалась їхня сума, не заперечувалась їхня належність саме померлій. Було наголошено, що кошти накопичувались усе життя «на чорний день», а в останні роки - на оплату лікування, у зв`язку із онкологічним захворюванням. Факт належності коштів спадкодавцю підтверджується, як усно, так і письмово.

Під час підготовчого та основного судових засідань суд не ставив під сумнів ні факт наявності спірних грошових коштів, ні їхню належність саме спадкодавцеві. Обставини, викладені у рішенні суду, про нібито відсутність доказів існування та належності коштів, не були предметом судового обговорення, що є порушенням принципів диспозитивності, змагальності та права на справедливий суд.

Вважає, якщо суд мав сумнів у доказах - він зобов`язаний був вказати на це під час розгляду справи, дати сторонам можливість надати пояснення або додаткові докази. Оскільки суд цього не зробив, а у рішенні вперше висловив сумнів це є порушенням процесуальних прав сторін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Досінчук Федір Іванович, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

14 жовтня 2025 року ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому доводи апелянтки підтримав та просив скасувати оскаржуване рішення.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції апелянтка ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 01 грудня 2025 року задоволено заяву ОСОБА_2 про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Надано можливість ОСОБА_2 брати участь в судовому засіданні, призначеному на 16 грудня 2025 року о 10 год. 15 хв., в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Попереджено ОСОБА_2 , що відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву. Попереджено ОСОБА_2 , що підтвердження особи учасника відбувається шляхом його авторизації в Системі із застосуванням електронного підпису.

У час призначений для розгляду справи апеляційний суд забезпечив проведення судового засідання в режимі відеоконференції з ОСОБА_2 . Однак, у зв`язку з виникненням у відповідача технічних проблем із аудіо- та відео-зв`язком, провести судове засідання у режимі відеоконференції не виявилося можливим.

Оскільки в ухвалі від 01 грудня 2025 року суд попередив ОСОБА_2 , що відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі в відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву, апеляційний суд вважає за можливе провести судове засідання без його участі.

Заслухавши думку учасниці справи, яка прибула у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Відповідач є сином померлої, що підтверджується копією свідоцтва про його народження.

Позивачка є онукою померлої, що підтверджується копією свідоцтва про народження позивачки та копією свідоцтва про народження батька позивачки.

Після смерті бабусі позивачка 08 лютого 2024 року звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Досінчук Ф.І. із заявою про прийняття спадщини.

21 березня 2024 року відповідач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Досінчук Ф.І. із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті його матері ОСОБА_3 на користь її онуки ОСОБА_1

15 серпня 2024 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Досінчук Ф.І. із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 стосовно квартири АДРЕСА_1 .

15 серпня 2024 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Досінчук Ф.І. видав на ім`я позивачки свідоцтво про право на спадщину за законом щодо квартири АДРЕСА_1 після смерті бабусі позивачки ОСОБА_3 .

Із матеріалів витребуваної судом копії спадкової справи щодо майна померлої ОСОБА_3 встановлено, що 15 серпня 2024 року позивачка звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Досінчук Ф.І. із заявою у якій просила видати свідоцтво про право на спадщину за законом також стосовно готівкових коштів сумі 123 000,00 євро та зазначила, що вказані готівкові кошти були виявлені нею під час прибирання в кв. АДРЕСА_1 після смерті бабусі, і є особистими заощадженнями останньої, які вона збирала за життя і зберігала вдома, оскільки не довіряла банківським установам. Факт про те, що бабуся відкладала готівкові кошти позивачці був відомий, однак вона не знала скільки за своє життя накопичила готівки бабуся та де саме у своїй квартирі вона їх зберігала. Також позивачка зазначила, що кошти в сумі 123 000,00 євро вона виявила 14 травня 2024 року.

Постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Досінчук Ф.І. від 17 серпня 2024 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 стосовно готівкових коштів в сумі 123 000,00 євро через ненадання документів, які б підтверджували належність готівкових коштів померлій. Також нотаріус зазначив, що спадкоємиця не зверталась до нього з питанням вжиття заходів охорони спадкового майна та з питанням проведення опису спадкового майна.

Вирішуючи спір у справі місцевий суд вважав, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження як самого факту дійсного існування готівкових коштів в сумі 123 000,00 євро, так і належності цих коштів померлій ОСОБА_3 . Також не надано жодних даних про матеріальне становище померлої: який був розмір її доходів за життя (заробітної плати, пенсії тощо), не надано жодних документів фінансового характеру, з яких можна було б зробити висновок про те, що за життя померла мала можливість накопичити готівкові кошти в сумі 123 000,00 євро. Фізичного факту існування коштів в сумі 123 000,00 євро не доведено, як і відсутні докази про те, що позивачка знайшла ці кошти в квартирі своєї померлої бабусі. Крім того, сам по собі факт знаходження коштів в квартирі не може достеменно підтвердити належність цих коштів померлій без надання доказів джерел доходу померлої для здійснення заощаджень та накопичення відповідної суми.

Одночасно суд зазначив, що позивачем залучено до участі у справі неналежного відповідача, адже у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування. Оскільки відповідач відмовився від прийняття спадщини після смерті своєї матері на користь позивачки, і інші спадкоємці, які прийняли спадщину, відсутні, належним відповідачем у такій справі мала бути Київська міська рада.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За змістом статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Стаття 1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статей 1261, 1265 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення.

Згідно зі статтею 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За ч. 1 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Частина друга ст. 1274 ЦК України визначає, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Згідно зі статтею 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

За приписами частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо.

Згідно з роз`ясненнями в пункті 23 постанови Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

За правилами гл. 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22 лютого 2012 року №296/5, охорона спадкового майна здійснюється в інтересах спадкоємців, відказоодержувачів та кредиторів спадкодавця з метою збереження його до прийняття спадщини спадкоємцями. Охорона спадкового майна триває до закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини (п. 1.1). Якщо під час вжиття заходів щодо охорони спадкового майна нотаріусом виявлені грошові суми (цінні папери), що залишилися після померлого, вони вносяться на відповідні рахунки для обліку депозитних сум нотаріуса чи до банківської установи, про що виписується відповідна квитанція. Квитанція підшивається до спадкової справи (п. 5.2.).

Оскільки позивачка у цій справі не дотрималася визначеного порядку вжиття заходів щодо охорони спадкового майна у вигляді 123 000,00 євро, за відсутності документів, що посвідчують право власності спадкодавиці ОСОБА_3 на них, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Досінчук Ф.І. відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне майно.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 10 березня 2021 року в справі №226/817/19 вказано, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі №759/19779/18 вказано, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі №523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

У цій справі відповідач ОСОБА_1 є сином померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 та спадкоємцем першої черги. Заявою від 31 березня 2024 року ОСОБА_1 відмовився від прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_3 на користь її онуки ОСОБА_1 (позивачки у справі).

Оскільки відповідно до спадкової справи після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відсутні інші спадкоємці, окрім позивачки ОСОБА_1 , які прийняли спадщину після смерті спадкодавиці, місцевий суд правомірно вважав, що належним відповідачем у цій справі є відповідний орган місцевого самоврядування в особі Київської міської ради.

Посилання апелянтки на висновки Верховного Суду у постанові від 06 серпня 2020 року у справі №280/3088/19 щодо обов`язку місцевого суду замінити неналежного відповідача на належного є нерелевантними у даному випадку, оскільки ту справу було розглянуто в порядку КАС України, який встановлює інший ніж ЦПК України процесуальний порядок заміни неналежного відповідача у справі. Як зазначено вище, у цивільному процесі заміна та залучення відповідачів відбувається виключно за клопотанням позивача. Проте позивачка ОСОБА_1 такого клопотання не заявляла, а суд позбавлений права самостійно залучити особу, яка має відповідати за позовними вимогами.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до тлумачення норм права на розсуд апелянта.

Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19 грудня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова