Провадження № 2/522/6055/25
03 грудня 2025 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Чорнухи Ю.В.,
за участю секретаря судового засідання Бойко К.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Управдом» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,-
Позовна заява обґрунтована тим, що ТОВ «Управдом» є власником обладнання котельні та теплопунктів в багатоповерховому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач маючи чинну ліцензію на здійснення виробництва та постачання теплової енергії, а також на підставі договірних відносин з ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» на постійній основі здійснює закупівлю природного газу для виробництва та подальшого постачання теплової енергії споживачам, в тому числі власникам приміщень в будинку за адресою: АДРЕСА_1 . ТОВ «Управдом», як виконавець комунальних послуг має право на отримання оплати за надані ним комунальні послуги з постачання теплової енергії від споживачів за зазначеною адресою. Відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2 . Вказана квартира є невід`ємною частиною будинку за адресою: АДРЕСА_1 , опалення якого здійснюється автономною даховою котельнею ТОВ «Управдом». Протягом опалювальних сезонів, за якими у відповідача є прострочена заборгованість по оплаті, позивач надавав відповідачу послуги з постачання теплової енергії. Відповідач порушує свої обов`язки щодо своєчасної оплати наданих йому комунальних послуг. Несплата споживачами отриманих ними послуг призводить до неможливості проведення ТОВ «Управдом» своєчасних розрахунків з постачальниками газу, що ставить під загрозу подальше постачання тепла в зазначеному будинку.
За результатами автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали позовної заяви передані на розгляд судді Чорнусі Ю.В.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.06.2025 відкрите провадження та призначений розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 04.09.2025.
У судове засідання 04.09.2025 сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. 04.09.2025 до суду від представника позивача адвоката Дригула Н.О. надійшла заява про розгляд справи без участі, в якій заявник просила розглядати справу без участі представника ТОВ «Управдом» у порядку письмового провадження, підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань або відзиву на позовну заяву до суду не надходило. Розгляд справи відкладений на 19.11.2025.
19.11.2025 до Приморського районного суду м. Одеси через підсистему «Електронний суд» ЄСІТС від представника ТОВ «Управдом» - адвоката Дригула Н.О. надійшли додаткові пояснення у справі.
У судове засідання 19.11.2025 сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В матеріалах справи наявна заява від представника позивача про розгляд справи без участі представника ТОВ «Управдом». Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань або відзиву на позовну заяву до суду не надходило.
Відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Оскільки судом вжито всіх заходів для забезпечення належного сповіщення відповідача про судовий розгляд, однак відповідач до суду не з`являвся, про причини неявки суду не повідомляв, не подав відзив, враховуючи відсутність заперечень представника позивача щодо заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність розглядати справу по суті за відсутності відповідача, повідомленого про дату, час та місце розгляду справи, за правилами заочного розгляду справи та на підставі наявних у справі доказів, згідно з вимогами ч. 4 ст. 223 ЦПК України та ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось.
На підставі ч. 1 ст. 244 ЦПК України 19.11.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 03.12.2025.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши оцінку доказам, наявним у справі, суд дійшов наступних висновків.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує (ч. ч. 1, 4 ст. 319 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 322 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч.1 ст. 527 ЦК України).
Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Приписами ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання (ст. 901 ЦК України).
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" № 2189-VIII (введений в дію 01.05.2019) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону № 2189-VIII індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.
Індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону № 2189-VIII).
Згідно з ч. 1 ст. 9 Закону № 2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону № 2189-VIII комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Виконавцями комунальних послуг є: послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація (п. 3 ч. 2 ст. 6 Закону № 2189-VIII).
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону № 2189-VIII надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).
Відповідно до абз. 19 ст. 1 Закону України «Про теплопостачання» (далі - Закон № 2633-IV) споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору.
Згідно з положеннями ст. 19 Закону № 2633-IV споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
З наданих суду матеріалів вбачається, що 22 жовтня 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Управдом» отримало ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії серії АГ № 594994, яка переоформлена відповідно до розпорядження Одеської обласної державної адміністрації № 923/А-2017 від 06.10.2017 на безстрокову ліцензію.
Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка № 425583100 від 06.05.2025) 31.01.2007 було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , за ОСОБА_1 .
Згідно з публічним договором з індивідуальним споживачем про надання послуг з постачання теплової енергії, розміщеного Товариством з обмеженою відповідальністю "Управдом", виконавець зобов`язується надати споживачу послугу з постачання теплової енергії для потреб опалення/на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води (далі - послуга) відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором.
Предметом Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії від 28.10.2022, є надання споживачу послуги відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, та зобов`язання споживача своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, визначених договором.
Відповідно до п. 1 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії від 28.10.2022 цей договір є публічним договором приєднання, який встановлює порядок та умови надання послуги з постачання теплової енергії для потреб опалення або на індивідуальний тепловий пункт для потреб опалення та приготування гарячої води індивідуальному споживачу. Цей договір укладається сторонами з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України.
Згідно з п. 4 Типового індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії від 28.10.2022 фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка за надану послуги, факт отримання послуги.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).
Щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить стягнути з відповідача інфляційні втрати у сумі 6589,00 гривень за період з листопада 2023 року по березень 2025 року; 3% річних у сумі 1658,62 гривень за період з листопада 2023 року по березень 2025 року; пеню у сумі 2017,99 гривень за період з листопада 2023 року по березень 2025 року.
Згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом № 2102-IX від 24.02.2022, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, строк дії якого продовжувався, та діє на теперішній час.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2022 № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.
Постановою № 1405 від 29.12.2023 внесено зміни до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 5 березня 2022 р. № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» та викладено в такій редакції: установити, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги населенням (у тому числі населенням, що проживає у будинках, де створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельні (житлові) кооперативи або яким послуги надаються управителем чи іншою уповноваженою співвласниками особою за колективним договором) в територіальних громадах, що розташовані на територіях, на яких ведуться бойові дії (територіях можливих бойових дій, активних бойових дій, активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси) або тимчасово окупованих російською федерацією, відповідно до переліку, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій (до дати припинення можливості бойових дій, завершення бойових дій, завершення тимчасової окупації), або якщо нерухоме майно споживача було пошкоджено внаслідок воєнних (бойових) дій за умови інформування про такі випадки відповідного виконавця комунальної послуги (для послуги розподілу природного газу з урахуванням вимог Правил безпеки систем газопостачання, затверджених наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості від 15 травня 2015 р. № 285).
Оскільки у позовній заяві міститься вимога про стягнення з відповідача інфляційних втрат, 3 відсотків річних та пені, частина з яких нарахована позивачем на суму заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг під час дії заборони на нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги, сума яких згідно розрахунку становить: 191,77 гривень інфляційні втрати; 137,65 гривень 3% річних; 167,46 гривень пеня, у задоволенні позову у цій частині слід відмовити. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних за період з 01.01.2024 по 31.03.2025 у розмірі 1520,97 гривень; інфляційні втрати за період з 01.01.2024 по 31.03.2025 у розмірі 6397,23 гривень; пеня за період з 01.01.2024 по 31.03.2025 у розмірі 1850,53 гривень.
Відповідач не скористався правом подати до суду відзив на позовну заяву та надати суду контррозрахунок заборгованості.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Згідно з ч. 3-4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними.
Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
Тобто у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.
Вказані висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 листопада 2023 року у справі № 591/2393/18.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 сформульовано такий висновок: «Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи».
Враховуючи, що спір, який виник між сторонами, ґрунтуються на правовідносинах у сфері надання житлово-комунальних послуг, справа є малозначною, розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, не становить значного суспільного інтересу, суд вважає витрати на правничу допомогу у розмірі 7500,00 гривень, неспівмірним із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та заявленими позовними вимогами.
Суд також враховує, що в матеріалах справи відсутні докази реальності та неминучості витрат на правничу допомогу, які за своїм розміром не є співмірними з ціною позову. З урахуванням критерію співмірності судових витрат та складності справи, пропорційності розміру задоволених позовних вимог, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню до 1500,00 гривень.
Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
До матеріалів справи долучена копія платіжної інструкції №5581 від 26.05.2025 про сплату позивачем суми судового збору у розмірі 2422,40 гривень. При відкритті провадження у справі суд встановив факт надходження та зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.
Оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати зі сплати судового збору в розмірі 2404,33 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням відсутності електропостачання в приміщенні Приморського районного суду м. Одеси повний текст заочного рішення суду складений 12.12.2025.
Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 76-83, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280, 352, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 509, 525, 526, України, суд,-
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Управдом» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складений 12.12.2025.
Суддя Юлія ЧОРНУХА