К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року місто Київ

справа № 752/18213/24

апеляційне провадження № 22-ц/824/13780/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Приходька Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, подану представником Дубровською Іриною Олегівною, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Чекулаєва С.О. від 10 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Либідь-3", про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Либідь-3" (далі - ОСББ "Либідь-3"), про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна за набувальною давністю.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 є власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 25 жовтня 2005 року. У даній квартирі позивач проживає з 2005 року та з цього часу утримує квартиру, забезпечує її належний санітарний та технічний стан, здійснює ремонти.

На прибудинковій території, площею 1417 кв.м., по АДРЕСА_1 в 1980 році збудовано цегляну господарську будівлю під літерою "Д", площею 61,8 кв.м. Даною господарською будівлею позивач відкрито, безперервно і добросовісно

користується з 2005 року, забезпечує належний стан будівлі та сплачує витрати на її утримання.

Вказує, що господарська будівля була збудована до 1992 року, а відтак у відповідності до вимог законодавства не є самовільно збудованою.

1 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ЦНАП Голосіївського району міста Києва із заявою щодо реєстрації права власності на господарську будівлю під літерою "Д", площею 61.8 кв.м., але державний реєстратор відмовив у проведенні реєстраційної дії через не надання документу про набуття права власності на заявлений об`єкт нерухомості.

На даний час у будинку АДРЕСА_1 створено ОСББ "Либідь-3", проте земельна ділянка перебуває у власності міста Києва, інтереси якого представляє Київська міська державна адміністрація.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення - господарську будівлю під літерою "Д", загальною площею 61,8 кв.м., розташовану на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення - господарську будівлю під літерою "Д", загальною площею 61,8 кв.м., розташовану на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду мотивовано тим, що позивач набув право власності на спірну будівлю за набувальною давністю, оскільки власник господарської будівлі невідомий і відсутній. Позивач є добросовісним набувачем, відкрито і безперервно користується майном, що є достатніми підставами визнання за ним права власності за набувальною давністю на таке майно.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі представник Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради - Дубровська І.О., посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Скаржник вказує, що за приписами Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" підставами державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, окрім іншого, є надання доказів переходу права власності на земельну ділянку під таким майном. Однак, суд першої інстанції не врахував, що позивач не надав ні державному реєстратору, ні в межах розгляду справи доказу переходу до нього права власності на земельну ділянку під спірною господарською будівлею.

Також судом не взято до уваги, що позивачем не надано документального підтвердження присвоєння адреси об`єкту нерухомого майна.

Зазначає, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності, а тому визнання права власності за набувальною давністю на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться на такій земельній ділянці, порушує права Київської міської державної адміністрації.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечує проти її доводів, оскільки останні є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Інші учасники справи відзивів на апеляційну скаргу не подали.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради - Дубровська І.О. в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду залишити без змін.

ОСББ "Либідь-3", належним чином повідомлене про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направило, однак подало клопотання про розгляд справи без його участі.

Київська міська державна адміністрація належним чином повідомлялася про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом установлено, що згідно з копією свідоцтва про право власності на житло від 25 жовтня 2005 року № 30485 , право спільної часткової власності в рівних долях на квартиру АДРЕСА_1 належить та зареєстровано за ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 . Право власності зареєстровано у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 18 листопада 2005 року, про що внесено запис у реєстрову книгу № 9742.

24 квітня 2024 року на замовлення ОСОБА_6 , ОСОБА_5 виготовлено технічний паспорт на господарську будівлю по АДРЕСА_1 , а саме цегляну господарську будівлю під літерою "Д", загальною площею 61,8 кв.м. Дата побудови: 1980 рік.

1 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до державної реєстраційної служби із заявою про визнання права власності на господарську будівлю під літерою "Д", загальною площею 61,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

18 липня 2024 року державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_7 прийнято рішення № 74173527 про відмову ОСОБА_1 у проведенні реєстраційних дій.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Згідно зі статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, таких як: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння;

добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, необхідно виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для правомірного володіння майном.

Отже, йдеться про добросовісне, безтитульне заволодіння майном особою, яка у подальшому може претендувати на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може набути право власності на нього, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи убачається, що предметом спору є господарська будівля під літерою "Д", загальною площею 61,8 кв.м., що побудована у 1980 році, та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на дану будівлю за жодною особою не зареєстровано.

Частиною першою статті 31 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Статтями 90, 95, 102-1 Земельного кодексу України визначено, що право власності на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок, землекористувачі та особи, які набули право користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки або з інших передбачених законом підстав.

В силу приписів частини 5 статті 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", пункту 3 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності", статей 80, 83 Земельного кодексу України, земельна

ділянка, на якій розташоване спірне нерухоме майно, перебуває у комунальній власності і відповідно на праві власності належить органу місцевого самоврядування - Київській міській раді.

Матеріали справи не містять доказів, що рішенням Київської міської ради земельну ділянку по АДРЕСА_1 передано у власність або користування, як і не містять доказів, що дана земельна ділянка була відведена для будівництва господарської будівлі, що є предметом спору.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦК України, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Сукупний аналіз наведених обставин та положень вказує на те, що спірне нерухоме майно - господарська будівля під літерою "Д" за адресою: АДРЕСА_1 , є самочинним будівництвом.

Крім того, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували законність присвоєння літерації "Д" господарській будівлі за адресою: АДРЕСА_1 .

Так, частиною 3 статті 26? Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що адреса присвоюється об`єктам будівництва, будинкам, будівлям, спорудам, квартирам, гаражним боксам, машиномісцям, іншим житловим та нежитловим приміщенням, які є самостійними об`єктами нерухомого майна.

Відповідно до пункту 79 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, документ, що підтверджує присвоєння будинку, будівлі, споруді адреси, не вимагається в разі державної реєстрації права власності на закінчений будівництвом об`єкт у результаті нового будівництва, що є складовою частиною будинку, будівлі, споруди (квартира, гаражний бокс, машиномісце, інше житлове та нежитлове приміщення), яка після прийняття об`єкта в експлуатацію є самостійним об`єктом нерухомого майна, у разі присвоєння відповідному будинку, будівлі або споруді, складовою частиною яких є такий об`єкт, адреси до застосування Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, але за умови наявності державної реєстрації права власності на інші складові частини у відповідному будинку, будівлі або споруді.

Як убачається з матеріалів справи, у документації, поданій позивачем на розгляд державного реєстратора та до позовної заяви не надано доказу, передабченого законодавством, присвоєння літери "Д" спірній господарській будівлі.

Таким чином, оскільки спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом, колегія суддів приходить до висновку, що користування вказаним нерухомим майном позивачем не може вважатися правомірним та добросовісним, що в свою чергу свідчить про відсутність правових підстав для визнання права власності на таке майно за набувальною давністю.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вищевказаного не врахував та як наслідок дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції про задоволення позову ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права. Відповідно до статті 376 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Розподіл судових витрат

За правилами частин 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 6 003 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, подану представником Дубровською Іриною Олегівною, задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 березня 2025 року скасувати і ухвалити нове судове рішення такого змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради, Київської міської державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Либідь-3", про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна за набувальною давністю, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради судовий збір в розмірі 6 003 гривні.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: