ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2025 року місто Чернівці справа №724/1619/25

провадження № 22-ц/822/983/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Височанської Н. К.

суддів: Одинака О.О., Перепелюк І.Б.

секретар Факас А.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2025 року, головуючий суддя в суді першої інстанції суддя Ковальчук Т.М.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Посилалася на те, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 11 червня 2012 року, який розірвано рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 10 березня 2025 року.

Від спільного проживання з відповідачем мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з нею.

Починаючи з грудня 2021 року відповідач проживає окремо, так як виїхав за кордон. Фактично з грудня 2021 року відповідач жодної допомоги на утримання спільних дітей не надає, не цікавиться їхнім життям та зовсім не приймає участі у їх вихованні.

ОСОБА_2 працездатний, працює водієм міжнародних автомобільних перевезень на підприємстві «Manvesta», має регулярний дохід, а отже, може надавати матеріальну допомогу на утримання їхніх малолітніх дітей.

Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання малолітніх дітей в розмірі 1/2 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи із дня пред`явлення позову до суду і до досягнення повноліття дітей, а також стягнути витрати на правничу допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/2 частки з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 травня 2025 року і до досягнення найстаршою дитиною повнолітнього віку.

Рішення суду у частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок.

Повний текст рішення складено судом 13 серпня 2025 року.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги

Відповідач ОСОБА_2 частково не погоджуючись з рішенням суду подав апеляційну скаргу, в якій просив змінити рішення в частині розміру стягуваних аліментів та витрат на правову допомогу.

Вказав, що з серпня 2021 року працює у Литовській Республіці на підприємстві «Manvesta» водієм міжнародних автомобільних перевезень, що підтверджено довідкою, що знаходиться у матеріалах справи.

Незважаючи на те, що систематично надсилає кошти на утримання дітей, позивачка звернулась до суду про стягнення з нього на її користь 1/2 частки з усіх видів заробітку платника аліментів.

Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.

Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Системний аналіз положень указаної статті дозволяє зробити висновок, що законодавець визначив орієнтири при визначенні розміру аліментів на дітей, який залежить в першу чергу від кількості дітей, на утримання яких стягуються аліменти.

І хоча у частині п`ятій указаної статті СК України йдеться про те, що відповідні розміри стосуються видачею судового наказу, зазначені в ній орієнтири мають враховуватися судами при визначенні аліментів у справах за відповідними позовами.

Отже, за правилами частини п`ятої статті 183 СК України аліменти на двох дітей визначаються у розмірі однієї третини заробітку (доходу) платника аліментів на двох дітей, половини заробітку (доходу) платника аліментів - на трьох і більше дітей, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Указаного суд першої інстанції до уваги не взяв та без жодного конкретного та ґрунтовного обґрунтування стягнув з нього аліменти у розмірі половини його заробітку (доходу), тоді як за обставинами справи та змістом та духом закону за звичайних обставин, які мають місце у цій справі, суд мав визначити аліменти не більше як у розмірі третини його заробітку (доходу).

Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років у розмірі 3 196 ,00 гри., а оскільки розмір аліментні не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, то мінімальний розмір аліментів на кожну дитину такого віку становить 1598 грн.

Суд указаного до уваги не взяв, зокрема не врахував, що інтереси дітей з належного матеріального забезпечення будуть забезпечені і у разі стягнення з відповідача аліментів у розмірі третини мого заробітку (доходу).

Визначаючи розмір у 1/2 частки доходу відповідача, суд не врахував положень указаної статті, зокрема не врахував, що особливих в першу чергу потреб дітей для стягнення на їх користь саме 1/2 частки заробітку, який є для нього основним доходом немає. На такі обставини не посилалася у позові і позивачка, їх не існує.

Такий підхід суду першої інстанції є порушенням принципу рівності сторін. Проживання дітей з одним з батьків не тягне автоматичне збільшення витрат на утримання дітей.

Просив врахувати, що він працює водієм з міжнародних перевезень, постійно перебуває у дорозі, недосипає, втомлюється, стан здоров`я при такій роботі не може бути добрим, для відновлення сил йому потрібно більше коштів, тому стягнення з нього половини його заробітку є занадто обтяжливим.

Водночас розмір аліментів у третину заробітку забезпечить інтереси дітей в повному обсязі.

Вказав, що його середньомісячний оклад приблизно може становити одну тисячу євро, що по курсу НБУ становить 48206 грн., то згідно з рішенням суду на утримання двох дітей з його доходів стягненню підлягає 24103 грн. чим порушуються його права.

Також, суд порушив норми процесуального права, щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції, не звернув уваги на очевидну не співмірність стягненої суми витрат зі складністю справи.

Тому стягнення такої суми у 8000 грн. є очевидно надмірним та несправедливим, а тому підлягає зменшенню до 1000 грн.

Просив ухвалити рішення про стягнення з нього на утримання дітей аліментів у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 травня 2025 року і до досягнення найстаршою дитиною повнолітнього віку.

Зменшити розмір витрат на правничу допомоги з 8000 грн до 1000 (однієї тисячі) грн.

Змінити розподіл судових витрат зі сплати судового збору відповідно до ухваленого судом апеляційної інстанції рішення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 360 ЦПК України.

24 листопада 2025 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Боднарюком В.І. до апеляційного суду подано клопотання про залишення апеляційної скарги без розгляду.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року, в задоволенні клопотання ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Боднарюк Віталій Іванович про залишення апеляційної скарги без розгляду відмовлено.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду

Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 червня 2012 року по 10 березня 2025 року, який розірвано рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 10 березня 2025 року (а.с.15-17).

Від даного шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей серії НОМЕР_1 від 01 лютого 2013 року та серії НОМЕР_2 від 08 лютого 2018 року, виданих Виконавчим комітетом Клішковецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області (а.с.11-12).

Неповнолітні діти ОСОБА_3 , 2013 року народження та ОСОБА_2 , 2018 року народження зареєстровані та проживають разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру Клішковецької територіальної громади від 30 квітня 2025 року (а.с.13-14).

Згідно довідки з місця роботи №М-10/01 від 25 жовтня 2022 року, відповідач ОСОБА_2 з 14 серпня 2021 року працює в товаристві ЗАТ «Manvesta» м.Юрбаркас, Литовська Республіка, на посаді водія транспортного засобу, виконує міжнародні автомобільні перевезення (а.с.18).

Мотиви та доводи, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним нормам.

Задовольняючи позов повністю, суд першої інстанції визначаючи розмір аліментів, врахував що діти проживають разом із позивачкою, що тягне за собою більше витрат, а тому дійшов до висновку про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 аліментів на дітей у розмірі 1/2 заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця. На переконання суду першої інстанції, саме такий розмір аліментів узгоджується з вимогами закону, відповідатиме інтересам дітей, покриватиме частину витрат на утримання дітей і не порушуватиме як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача, а також забезпечить реальну, ефективну участь платника аліментів у забезпеченні потреб дітей та не порушить правил щодо дотримання загалом паритету (рівності) батьків у виконанні обов`язку з матеріального утримання дітей.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності підстав для стягнення аліментів, однак не погоджується з розміром стягнутих аліментів, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних правна результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років ставить 3196 гривень (станом на час ухвалення рішення)

Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (частина перша статті 183 СК України).

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідачем обов`язок по утриманню дітей не заперечується. Відповідач в апеляційній скарзі погоджується сплачувати аліменти на утримання дітей, у розмірі 1/2 заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця.

Тобто, доводи апеляційної скарги ґрунтуються на незгоді з визначеним судом першої інстанції розміром аліментів.

Враховуючи, що між сторонами відсутня домовленість про сплату аліментів на утримання дітей, враховуючи позицію відповідача, який не заперечує щодо стягнення з нього аліментів, однак не погоджується з визначеним розміром аліментів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів на утримання двох дітей.

Апеляційний суд зазначає, що одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства є верховенство права та змагальність сторін.

Згідно з ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Матеріалами справи встановлено та не заперечується відповідачем, що він на даний час проживає та працює за кордоном, а саме в Литовській Республіці. З серпня 2021 року по теперішній час працює у Литовській Республіці на підприємстві «Manvesta» водієм міжнародних автомобільних перевезень, що підтверджується довідкою від 25 жовтня 2022 року (а.с.18).

Так, позивач, звернувшись до суду з позовом, просила стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/2 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та відповідно можливість відповідача сплачувати аліменти у розмірі 1/2 частки заробітку (доходу) щомісячно.

Колегія суддів не може погодитися із даним висновком суду першої інстанції, вважає слушними заперечення з цього приводу з боку відповідача.

Також апеляційний суд приймає до уваги, що ст. 180 СК України покладає обов`язок утримання неповнолітніх дітей на обох батьків.

Виходячи з обов`язку обох батьків утримувати дитину, законодавчого визначення, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, позивачкою не доведено, що саме заявлений нею розмір аліментів, з урахуванням доходів відповідача буде необхідним і достатнім для дітей.

Крім того слід звернути увагу, що обов`язок по утриманню дітей несуть обоє з батьків та стягнення аліментів з одного з них не повинно призводити до нехтування іншим такого обов`язку або його надмірного збагачення.

Таким чином, колегія суддів враховує, що позивачем не надано достатніх доказів на підтвердження необхідності стягнення аліментів на утримання дітей в розмірі частки всіх видів заробітку (доходу) відповідача, докази понесення нею витрат на утримання дітей в матеріалах справи відсутні взагалі.

Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнення аліментів ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та підлягає зміні.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного утримання, розвитку дітей розмір аліментів у 1/3 частки від заробітку (доходу) відповідача щомісячно.

Колегія суддів зазначає, що присудження аліментів в такому розмірі не покладатиме надмірного фінансового тягаря ні на платника аліментів, ні на їх отримувача, та буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересів дітей, оскільки перевищує мінімальний рекомендований розмір аліментів на дітей.

Разом із тим, позивач не позбавлена можливості у випадку наявності особливих обставин (розвиток здібностей дітей, їх хвороба тощо) звернутися до відповідача із позовом про участь у додаткових витратах на дітей, що викликані особливими обставинами, в порядку, передбаченому ст. 185 СК України.

Крім того, розмір аліментів, визначений судом, не вважається незмінним, а отже відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Щодо витрат на правову допомогу понесених в суді першої інстанції

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з вимогами частин першої, другої, четвертої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

У справі, яка переглядається, встановлено, що позивача у справі в суді першої інстанції представляв адвокат Боднарюк В.І. на підставі ордеру на надання правничої допомоги від 30 квітня 2025 року та договору про надання правової допомоги №б/н від 30 квітня 2025 року (а.с.20).

У позові представник позивача адвокат Боднарюк В.І. вказав попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат в сумі 12 000 грн. (а.с.3, 19).

У відповіді на відзив представник позивача адвокат Боднарюк В.І. просив стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 15000 грн. До відповіді на відзив на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу долучив: договір про надання правничої допомоги від 30 квітня 2025 року; акт наданих робіт до договору про надання правничої допомоги від 11 липня 2025 року та квитанцію до прибуткового касового ордеру від 11 липня 2025 року (а.с.62-63, 63 на звороті).

Згідно з договором про надання правової допомоги від 30 квітня 2025 року вбачається погодинний порядок оплати у розмірі 1500 грн за годину роботи адвоката. На підтвердження оплати гонорару та компенсації фактичних витрат на надання правничої допомоги адвокатом оформляється прибутковий касовий ордер, а клієнту видається квитанція до прибуткового касового ордеру щодо здійснення оплати (п.4.1, 4.3).

Згідно акту наданих послуг за надання правничої допомоги від 11 липня 2025 року правова допомога адвоката позивачу складається з: усної консультації щодо наданих спірних правовідносин (30.04.2025) 2 год.- вартістю 3000 грн.; підготування та оформлення позовної заяви (30.04.2025- 01.05.2025) 4 год. вартістю 6000 грн.; підготування та оформлення відповіді на відзив по справі - 4 год. - вартістю 6000 грн. (а.с.63).

Загальна вартість виконаних робіт (наданих послуг) адвокатом при обрахунку складає 15 000 грн.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру від 11 липня 2025 року ОСОБА_1 сплатила адвокату Боднарюку В.І. 15 000 грн. за надану професійну правничу допомогу (а.с.63 на звороті).

Суд першої інстанції вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу, урахував складність справи та виконані адвокатом Боднарюком В.І. роботи, час, витрачений на виконання відповідних робіт, обсяг наданих послуг та виконаних робіт, реальність надання адвокатських послуг (їх дійсність та необхідність), вважав, що визначений Балахтар А.І. розмір витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15 000 грн є завищеним, тому слід обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для справи до 8 000 грн.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу, колегія суддів виходить із того, що при визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі №206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції у даній справі визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу виходив із принципів співмірності та розумності судових витрат, врахував характер правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг заявнику, складність справи, необхідність процесуальних дій сторони, реальність наданих адвокатських послуг, розумність їхнього розміру до ціни позову та до предмету спору, а тому прийшов до правильного висновку про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу з 15000 грн. до 8000 грн.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2024 року у справі № 756/6927/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 701/804/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 530/259/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 367/6289/21, від 22 травня 2024 року у справі №205/5969/15-ц у яких також вирішувалось питання щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу за відсутності заперечень іншої сторони.

При цьому, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В мотивувальній частині рішення суд апеляційної інстанції, прийшов до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частки від всіх доходів відповідача щомісячно, отож позовні вимоги про стягнення аліментів задоволено частково, а саме на 66,6%.

Отже, з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню на користь позивачки витрати на правову допомогу понесені в суді першої інстанції, в сумі 5328 грн. (8000 х 66,6%).

Щодо судового збору

Постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення (підпункту б пункту 4 частини 1статті 382 ЦПК України).

Частиною 1 ст.4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно з підпунктами 1, 2 п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» ставка судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (станом на 2025 рік становить 1211,20 грн.) та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення аліментів визначається сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців.

Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач звільнена від сплати судового збору, таким чином, відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В мотивувальній частині рішення суд апеляційної інстанції, прийшов до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей у розмірі 1/3 частки від всіх доходів відповідача щомісячно, отож позовні вимоги про стягнення аліментів задоволено частково, а саме на 66,6%.

Отже, з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви, в сумі 806 грн. 66 коп. (1211,20 х 66,6%).

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Оскільки позивачка в силу положень пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, відповідач за подання апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених позовних вимог повинен був сплатити судовий збір у розмірі 1209 грн. 99 коп. (806,66 грн. х 150%).

Отож загальний розмір судового збору за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції становить 2016,65 грн. (806,66 + 1209,99).

Апелянтом за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 1816,80 грн. (а.са.92).

Згідно ч.10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З огляду на викладене, провівши взаємозалік, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанціях в розмірі 199,85 грн. (2016,65 - 1816,80).

За наведених обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору також підлягає зміні.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ст. 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначеного до стягнення розміру аліментів з 1/2 частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно до досягнення старшою дитиною повноліття до 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) до досягнення старшою дитиною повноліття.

Керуючись ст.ст.368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2025 року змінити в частині визначеного до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 розміру аліментів з 1/2 частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно до 1/3 частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 01 травня 2025 року і до досягнення найстаршою дитиною повнолітнього віку.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2025 року змінити в частині вирішення судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 199,85 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 5328 грн.

В решті рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених ст.389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.К. Височанська

Судді: О.О. Одинак

І.Б. Перепелюк