Дата документу 24.12.2025 Справа № 317/7193/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 317/7193/23 Головуючий у І інстанції: Сакоян Д.І.
Провадження № 22-ц/807/1479/25 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Кочеткової І.В.,

Трофимової Д.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Смірнової Анастасії Олегівни на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, зміну способу стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2023 року ОСОБА_2 в особі представника адвоката Коломоєць І.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, зміну способу стягнення аліментів.

В обґрунтування позову зазначено, що з 09.07.2011 сторони перебували у зареєстрованому шлюб, у якому народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 22.02.2013 у справі № 317/252/13-ц шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 28.03.2013 у справі № 317/646/13-ц з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 у розмірі 700 грн щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 19.02.2013 та до досягнення дитиною повноліття.

Фактично відповідач сплачував аліменти до липня 2018 року. Станом на листопад 2023 року заборгованість із аліментів складає 36967,20 грн, що свідчить про невиконання обов`язку відповідача утримувати дитину.

Так як заборгованість зі сплати аліментів виникла з 01.08.2018, пеня за несплату аліментів нараховується з 01.10.2021 до 01.01.2024, та складає 123273,56 грн, однак враховуючи ч. 1 ст. 196 СК України, ОСОБА_2 в особі представника адвоката Коломоєць І.В. зазначала про її обмеження сумою боргу в розмірі 36967,20 грн.

Оскільки аліменти, стягнуті з відповідача рішенням суду, у твердій грошові сумі в розмірі 700 грн, тобто меншому від 30 % прожиткового мінімуму на дитину, що не відповідає інтересам дитини, позивач вважає за необхідне стягнути аліменти у частці від доходу. Відповідач не має інших утриманців, аліменти більше нікому не сплачує, працездатний, житлом забезпечений, матеріально забезпечений.

Посилаючись на означені обставини, ОСОБА_2 в особі представника адвоката Коломоєць І.В. просила суд:

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 36967,20 грн;

змінити призначений за рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 28.03.2013 у справі № 317/646/13-ц розмір аліментів, стягуваних з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 700 грн щомісяця шляхом зміни способу стягнення та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 28 травня 2024 року позов задоволено.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 19 серпня 2024 року задоволено заяву ОСОБА_1 в особі представника адвоката Смірнової А.О. про перегляд заочного рішення, заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 28 травня 2024 скасовано.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 30 травня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 28172,50 грн.

Змінено спосіб стягнення аліментів, що стягуються на підставі рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 28.03.2013 у справі № 317/646/13-ц з ОСОБА_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 700 грн щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 1891,78 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3810,47 грн.

Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Смірнової А.О. через підсистему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 травня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 28172,50 грн, витрат зі сплати судового збору в сумі 1891,78 грн та витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3810,47 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що відповідач не ухилявся від виконання своїх зобов`язань. Відсутність у нього спеціальних юридичних знань і належного інформування щодо необхідності щорічної індексації аліментів об`єктивно свідчить про його необізнаність, а не про умисне порушення чи злісне ухилення від сплати аліментів у збільшеному розмірі. Звертає увагу звернути увагу на те, що станом на 28.03.2013 стягнення аліментів на дитину в розмірі 700 гривень відповідало 70% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що більше ніж вдвічі перевищувало мінімальний розмір аліментів на одну дитину, передбачений ч. 2 ст. 182 СК України в редакції,чинній з 15.10.2005.

Під час розгляду справи про стягнення аліментів на утримання дитини та дружини, ОСОБА_1 повністю визнав позовні вимоги, незважаючи на відсутність офіційного працевлаштування, а також того, що у 2013 році визначена сума суттєво перевищувала середній розмір аліментів. Така позиція відповідача свідчить про його добру волю, щире прагнення забезпечити дитині гідні умови життя та повне усвідомлення своїх батьківських обов`язків. ОСОБА_1 не лише не мав наміру ухилятись від сплати аліментів, але й добровільно визнав свої зобов`язання у повному обсязі.

Судовим рішенням від 28.03.2013 було встановлено обов`язок відповідача сплачувати аліменти в розмірі 700 гривень, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Зміни, внесені до абз. 2 ч. 2 ст. 182 СК України, збільшили мінімальний гарантований розмір до 50%, однак ці зміни не змінюють автоматично обсяг зобов`язань відповідача за чинним судовим рішенням. Судове рішення, що набрало законної сили, підлягає виконанню в тій редакції, яка була винесена, навіть якщо в закон пізніше вносяться зміни. Тобто, у цій справі, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину 30% прожиткового мінімуму залишається чинним розміром, доки суд не змінить його офіційно. Для застосування нової норми (50%) позивачу потрібно було подати позовну заяву до суду про зміну способу та розміру стягнення аліментів (ст. 192 СК України) та довести зміни істотних обставин (наприклад, нова редакція закону + потреби дитини).

ОСОБА_1 в особі представника адвоката Смірнової А.О. зазначає, що матеріали витребуваного судом виконавчого провадження № 38187765 не містять належних доказів того, що уповноважені особи ДВС направляли попередження, виклики, звернення тощо на адресу відповідача, з метою повідомлення його про перерахунок суми аліментів. Також вищенаведені матеріали підтверджують факт неналежного проведення розрахунків державними виконавцями, адже станом на 01.05.018 у ОСОБА_1 була відсутня заборгованість, однак, у розрахунках ДВС від 11.05.2018 зазначена заборгованість у розмірі 4400 гривень. Також в матеріалах провадження наявна постанова від 16.03.2018 про нібито тимчасове обмеження відповідача у виїзді закордон. Разом з тим, матеріали виконавчого провадження містять витяг про виїзд ОСОБА_1 закордон у 2021 році. У період з 2016-2020 років відповідач часто приїжджав в Україну і щоразу звертався до виконавчої служби з приводу наявності/відсутності заборгованості зі сплати аліментів. Під час перевірки стану розрахунків уповноваженими особами жодного разу не було повідомлено про наявність заборгованості.

На думку відповідача, причиною виникнення заборгованості зі сплати аліментів є неналежне виконання своїх посадових обов`язків уповноваженими особами державної виконавчої служби, а не умисні дії платника аліментів. Виконавча служба надала йому неправильні розрахунки. У розрахунку №58386/8 від 27.06.2024 така заборгованість відсутня, у зв`язку з чим, ОСОБА_1 був переконаний, що повністю та своєчасно виконує свої зобов`язання.

Однак суд першої інстанції не звернув уваги на докази, надані відповідачем, які підтверджують відсутність заборгованості: квитанції про регулярну сплату аліментів, розрахунок державного виконавця № 58386/8 від 27.06.2024, пояснення свідка щодо належного виконання відповідачем зобов`язань, документи, що підтверджують повне погашення заборгованості.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, що в силу ч. 3 цієї статті не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року № 186/1743/15-ц, зокрема зазначено, що у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Так, з огляду на вищенаведене, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 в особі представника адвоката Смірнової А.О. оскаржує рішення в частині стягнення з нього неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, тому рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 травня 2025 року в частині зміни способу стягнення аліментів апеляційний суд не переглядає.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

За приписами п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, за визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями цей спір відноситься до категорії малозначних, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відзивів від осіб, які беруть участь у справі, на вищезазначену апеляційну скаргу не надійшло, що в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на таке.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду в оскаржуваній частині відповідає.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частково задовольняючи позовну вимогу про стягнення неустойки (пеню) за прострочення сплати аліментів, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач був обізнаний про необхідність утримувати дитину, у тому числі і на підставі відповідного судового рішення про стягнення з нього аліментів, свої зобов`язання належним чином не виконував. Збільшення розміру аліментів було обумовлене необхідністю застосування ч. 2 ст. 182 СК України щодо мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину. Частина 2 статті 182 СК України у поточній редакції, яка визначає, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, є чинною з 08.07.2017.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Суд першої інстанції встановив та підтверджено матеріалами справи, що згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 26.10.2011 Кушугумською селищною радою Запорізького району Запорізької області, батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 7).

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 22.02.2013 у справі № 317/252/13-ц розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Рішення набрало законної сили 05.03.2013 (т. 1 а.с. 8).

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 28.03.2013 у справі № 317/646/13-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 700 грн щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 19.02.2013 та до досягнення дитиною повноліття. Рішення набрало законної сили 09.04.2013 (т. 1 а.с. 9).

Постановою державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції Висоцької А.Г. від 29.02.2013 відкрито виконавче провадження № 38187765 з примусового виконання виконавчого листа № 317/646/13, виданого 17.04.2013 Запорізьким районним судом Запорізької області, боржник ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 10).

Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , виданим 12.08.2017 Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_5 12.08.2017 уклала шлюб з ОСОБА_6 , після державної реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_7 » (т. 1 а.с. 12).

Відповідно до розрахунку заборгованості, складеного головним державним виконавцем Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Гайдаш О.С., заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів за період з лютого 2013 до листопада 2023 включно складає 36967,20 грн. (т. 1 а.с. 10-11).

Матеріали справи містять розрахунок заборгованості зі сплати аліментів № 58386/8 від 27.06.2024, складений державним виконавцем Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Х. Купріною, відповідно до якого станом на серпень 2023 року (у межах спірного періоду) у ОСОБА_1 відсутня заборгованість зі сплати аліментів, а станом на червень 2024 року заборгованість складає 700,00 грн. (а.с. 130-133 т. 1).

Як видно з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 76324/8/29.24-35 від 04.09.2024, складеного державним виконавцем Лівобережного відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Х. Купріною, станом на серпень 2023 року (у межах спірного періоду) заборгованість ОСОБА_1 становить 29589 грн, а станом на грудень 2023 року заборгованість складає 32660,98 грн. (а.с. 135-136 т. 1).

На виконання ухвали Запорізького районного суду Запорізької області від 13.03.2025, Лівобережним відділом державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) суду надано копії матеріалів виконавчого провадження № 38187765 з примусового виконання виконавчого листа № 317/646/13, виданого 17.04.2013 Запорізьким районним судом Запорізької області (боржник ОСОБА_1 , стягувач ОСОБА_5 ), які містять аналогічний розрахунок заборгованості зі сплати аліментів (а.с. 27-158 т. 2).

Суд враховував, що складений державним виконавцем розрахунок заборгованості зі сплати аліментів № 76324/8/29.24-35 від 04.09.2024, тобто останній за часом, сторони не оскаржували. Доказів, які б спростовували розмір визначеної цим розрахунком заборгованості, суду не надано. За таких обставин, такий розрахунок є належним та обґрунтованим і бере його до уваги при ухвалені даного рішення.

Згідно з розрахунком позивача пеня за несвоєчасну (щомісячну) несплату аліментів за період з жовтня 2021 року до 01.01.2024 включно складає 123273,56 грн. (а.с. 13 т. 1).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Відповідно до ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі.

Статтею 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (частина перша статті 15 СК України).

Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання (частина третя статті 15 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 ЦК України).

У разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості (абзац 1 частини першої статті 196 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року в справі № 569/14819/19 (провадження № 61-1586св20) зазначено, що:

«правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже, і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення. Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 25 квітня 2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження № 14-37цс18) та від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18)».

Тлумачення вказаних норм свідчить, що:

загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства;

учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів.

невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи;

стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів;

розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток. Тобто, заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %;

при застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованістьза аліментами за певний місяць. Колегія суддів, з урахуванням принципу розумності, вважає, що оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується.

Обраховуючи розмір пені зі сплати аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції правильного врахував правовий висновок, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 572/1762/15-ц від 25 квітня 2018 року та у справі № 333/6020/16-ц від 03 квітня 2019 року, в якому викладено формулу розрахунку загальної суми пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів: p=(A1х1%хQ1)+(A2х1%хQ2)+….(Anх1%хQn), де:

p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Доводи апеляційної скарги про недостовірність розрахунків заборгованості, складений державним виконавцем, колегія суддів не приймає, оскільки ОСОБА_8 їх не оскаржував у передбаченому законом порядку.

Так, згідно з ч. 3 ст. 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447-1 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 14 вересня 2021 року у справі № 910/14452/20).

Колегія суддів зауважує, що матеріалами справи підтверджено і не заперечували сторони, що ОСОБА_1 достеменно знав про стягнення з нього аліментів у примусовому порядку. Відсутність у нього спеціальних юридичних знань щодо необхідності щорічної індексації аліментів не звільняє від обов`язку сплати аліментів на утримання дитини у визначеному законом розмірі.

Добровільне визнання ОСОБА_1 позовних вимог у справі про стягнення з нього аліментів не спростовує виникнення заборгованості з їх сплати, а той факт, що судовим рішенням від 28.03.2013 встановлено обов`язок відповідача сплачувати аліменти в розмірі 700 гривень, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, не може позбавляти дитину на отримання аліментів у розмірі, визначеному сімейним законодавством на час здійснення платежів, тим більше, що ЗУ «Про виконавче провадження» встановлює обов`язок для державного виконавця проведення індексації розміру аліментів, визначеного у твердій грошовій сумі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не отримував розрахунків від виконавця не підтверджені належними доказами. Колегія суддів також звертає увагу на твердження самого відповідача про те, що у період 2016-2020 років він часто приїжджав до України з-за кордону, востаннє виїхавши за межі країни у 2021 році, та кожного разу звертався до виконавчої служби з приводу наявності чи відсутності у нього заборгованості, однак матеріали справи не містять доказів повідомлення боржником про зміну місця проживання, що є обов`язком як сторони виконавчого провадження.

Доводи апеляційної скарги про неналежність розрахунків, здійснених державними виконавцями та неналежне виконання своїх посадових обов`язків уповноваженими особами державної виконавчої служби, колегія суддів не приймає, оскільки матеріали справи не містять доказів оскарження відповідних розрахунків відповідачем, а також будь-яких дій чи бездіяльності державного виконавця.

Погашення відповідачем заборгованості після звернення ОСОБА_2 до суду з цим позовом не звільняє його від сплати пені за період відсутності повних платежів за аліментами на утримання дитини.

Свідчення матері відповідача ОСОБА_9 , яка була допитана судом першої інстанції в якості свідка, не спростовують наявності у ОСОБА_1 заборгованості з виплати аліментів у спірний період, оскільки вона, зокрема, пояснила суду, що доки син працював на заводі, аліменти з його заробітку вираховувались бухгалтерією підприємства. У подальшому ОСОБА_1 виїхав закордон, живе у Кракові, надсилав кошти матері, а вона пересилала аліменти поштою. На початку повномасштабного вторгнення надійшло повідомлення про неотримання аліментів, після якого свідок звернулася до виконавчої служби, де отримала реквізити для оплати через банківський рахунок. Потім було прострочення сплати. Свідок підтвердила, що з лютого 2022 року до кінця року аліменти не сплачувались.

Отже, апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права і зводяться до необхідності переоцінки судом доказів, яким було надано вичерпну правову оцінку під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Смірнової Анастасії Олегівни слід залишити без задоволення, а заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 травня 2025 року в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Смірнової Анастасії Олегівни залишити без задоволення.

Рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 травня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів залишити без змін.

В іншій частині рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 30 травня 2025 року не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 24 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: