ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 940/680/22

провадження № 61-7996св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Ігнатенка В. М., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Тетіївська районна державна нотаріальна контора Київської області,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 2 лютого 2023 року, ухвалене у складі судді Мандзюка С. В., та постанову Київського апеляційного суду від 9 травня 2023 року, ухвалену колегією у складі суддів Писаної Т. О., Приходька К. П, Журби С. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позову

У липні 2022 року ОСОБА_3 звернулася до Тетіївської міської ради Київської області, яка в подальшому ухвалою Тетіївського районного суду Київської області від 5 вересня 2022 року замінена на належного відповідача ОСОБА_2 , з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла квартира

АДРЕСА_1 .

Згідно зі змістом заповіту від 28 серпня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Тетіївського районного нотаріального округу Київської області Васалатьєвою О. А., ОСОБА_4 заповів на випадок смерті зазначену квартиру позивачу ОСОБА_3 . Внаслідок несприятливих сімейних обставин ОСОБА_3 у встановлений законом строк не подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Позивач зазначала, що протягом строку для прийняття спадщини на території Київської області був оголошений червоний рівень небезпеки внаслідок поширення хвороби C0VID-19. Також її діти потребували лікування протягом цього періоду, що унеможливило звернення позивача із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк.

За таких обставин ОСОБА_3 просила суд:

1) визначити їй додатковий строк тривалістю у три місяці з дня набрання рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини, відкритої після ОСОБА_4 та визнати поважними причини пропущення строку для прийняття спадщини;

2) здійснити розподіл судових витрат.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Тетіївський районний суд Київської області рішенням від 2 лютого 2023 року; залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 9 травня 2023 року, відмовив у задоволенні позову.

Місцевий суд, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, керувався тим, що наведені позивачем причини пропущення строку на подання заяви про прийняття спадщини не є поважними. Суд вважав, що протиепідеміологічні заходи, запроваджені на час карантину на території України, не перешкоджали позивачу вчасно звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в межах строку на вчинення такої дії, а перебування на лікуванні її дітей не охоплювало в повному обсязі шестимісячний строк на прийняття спадщини, що спростовує посилання позивача на неможливість скористатися своїми спадковими правами в межах встановленого законом строку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У травні 2023 року ОСОБА_3 за допомогою засобів поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Тетіївського районного суду Київської області від 2 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 9 травня 2023 року і ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 12 вересня 2018 року у справі № 484/3221/17, від 10 січня 2019 року у справі № 263/1221 /17, від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18, оскільки не взяли до уваги свободу заповіту як фундаментального принципу спадкового права. Позивач, як єдиний спадкоємець за заповітом, вважає, що строк, пропущений лише на 28 днів, є незначним проміжком часу, тому рішення судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на такі обставини грубо порушують її право на спадкування нерухомого майна (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник посилається на те, що справу в суді першої інстанції розглянув суддя, якому заявлено відвід (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу та доводи особи, яка його подала

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Неживок І. В., вважає касаційну скаргу необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Відповідач наголошує на недоведенні у встановленому законом порядку наявності непереборних обставин, які унеможливили її звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк. Також відповідач заперечує щодо розгляду справи суддею, якому заявлено відвід, наполягаючи на недоведеності обставин на підтвердження цієї підстави касаційного оскарження.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 2 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 9 травня 2023 року.

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування судами першої та апеляційної інстанцій норми права без врахування правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12 вересня 2018 року у справі № 484/3221/17, від 10 січня 2019 року у справі № 263/1221/17, від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також вказує, що в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому заявлено відвід (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої ввійшла квартира АДРЕСА_2 .

28 серпня 2019 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Тетіївського районного нотаріального округу Київської області Васалатьєвою О. А., зареєстрований в реєстрі за номером 587 за яким спадкодавець заповів належну йому квартиру АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_3 . 1 жовтня 2021 року ОСОБА_3 звернулася до державного нотаріуса Тетіївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 серпня 2019 року, реєстраційний номер 587, після ОСОБА_4 .

Державний нотаріус Тетіївської державної нотаріальної контори надала ОСОБА_3 письмове роз`яснення, у якому зазначила про пропущення ОСОБА_3 строку для прийняття спадщини, а також роз`яснила спадкоємцю право звернутися до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Одночасно повідомила, що станом на 1 жовтня 2021 року Тетіївською районною державною нотаріальною конторою Київської області відкрита спадкова справа № 141/2021 після смерті ОСОБА_4 . Спадщину після його смерті у встановлений законом шестимісячний строк прийняла його дочка

ОСОБА_2 .

Як на підставу пропущення строку для прийняття спадщини, позивач посилалася на те, що шестимісячний строк для прийняття спадщини пропущений з поважних причин, оскільки вона хворіла на C0VID-19 та інші хронічні хвороби, погано себе почувала, мала необхідність у купівлі ліків, утримувала двох неповнолітніх дочок та сина з, інвалідністю, які також хворіли та потребували догляду. З березня до липня 2021 року вся сім`я перебувала на карантині та лікувалась, перебувала у скрутному майновому стані. Також позивач повідомила, що знала про необхідність подачі заяви до нотаріальної контори протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, однак нотаріальна контора фактично не працювала, прийом громадян не здійснювала, а відвідування нотаріальної контори та дзвінки за номерами телефонів нотаріальної контори у вирішенні питання не допомогли.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд при ухваленні постанови

Відповідно до статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частиною першою статті 1222 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини.

Відповідно до статей 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно зі статтями 1220-1221, 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця.

Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.

Саме спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не, проживав постійно із спадкодавцем, має особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За, письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).

Відповідно до статей 1273-1275 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, подавши нотаріусу за місцем відкриття спадщини відповідну заяву.

Відповідно до статей 1268-1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною, проте вона може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Відповідно до статей 1296-1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Отже прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власної волі. Вчинення або невчинення спадкоємцем дій, з якими законодавець пов`язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання спадкоємцем процедури входження у спадкування і остаточно дає відповідь на питання про прийняття спадщини.

Так, для прийняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Це є обов`язковим для обох видів спадкування.

Виникнення у спадкоємця права на спадкування за законом залежить виключно від дій спадкоємців попередньої черги та, лише у разі відмови тих від спадщини, неприйняття ними спадщини або позбавлення права на спадщину, робить названу особу учасником спадкових правовідносин, які, як правило, базуються на родинних стосункам спадкодавця і спадкоємця.

При цьому такі дії теж повинні бути вчинені у строк, встановлений законом для прийняття спадщини.

Пропущення такого строку позбавляє спадкоємця можливості прийняти спадщину через подання заяви до нотаріальної контори і потребує пред'явлення ним позову про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подання заяви до нотаріальної контори виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина і позивач у встановлений законом строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_4 не зверталася. ОСОБА_3 повинна була подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини до ІНФОРМАЦІЯ_5 року, однак вчинила такі дії 1 жовтня 2021 року, тобто поза межами шестимісячного строку. Мотивувала поважність причин пропущення строку для прийняття спадщини запровадженням на території України карантину та протиепідеміологічних заходів у зв`язку з поширенням вірусної хвороби COVID-19, потребою її дітей у постійному догляді, перебуванні на лікуванні.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропущення строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було і він не скористався правом на прийняття спадщини, правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Отже судом можуть бути визнані поважними причинами тільки ті, які свідчать, що у спадкоємця були реальні перешкоди для подання такої заяви.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина

перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, надавши належну правову оцінку поданим сторонами доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 , оскільки позивач не надала належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували існування поважних причин пропущення строку для прийняття спадщини після ОСОБА_4 . Зокрема позивач не надала належних та достатніх доказів існування у період з ІНФОРМАЦІЯ_1 року до ІНФОРМАЦІЯ_5 року об`єктивних причин, які безумовно унеможливили вчинення нею дій з прийняття спадщини, і такі у справі відсутні.

Суди у повному обсязі дослідили і надали правову оцінку наявним у справі доказам на підтвердження підстав пропущення шестимісячного строку для прийняття спадщини та зазначили, що син позивача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебував на стаціонарному лікуванні неврологічному відділенні

з 20 липня 2021 року до 30 липня 2021 року, тобто 10 календарних днів;

дочка позивача - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зверталась до лікаря 17 березня 2021 року з причин гострої респіраторно-вірусної інфекції,

19 травня 2021 року направлена на консультацію та 18 серпня 2021 року - на медичний огляд; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зверталась до лікаря 17 березня 2021 року з причин гострої респіраторно-вірусної інфекції,

18 серпня 2021 року направлення на медичний огляд. Не визнали суди обґрунтованими доводи позивача про тяжкий стан її здоров`я, що перешкоджав вчасному поданню заяви про прийняття спадщини, оскільки надана виписка з її медичної карти підтверджує лише встановлення певних діагнозів, проте відомості про проведення лікування у ній відсутні. Не залишили суди поза увагою і доводи позивача про те, що карантин обмежив її у можливості вчасно подати заяву про прийняття спадщини, оскільки доказів на підтвердження таких обставин не надано. Водночас, суд взяв до уваги також той факт, що відповідачем ОСОБА_2 , яка є дочкою спадкодавця ОСОБА_4 , без будь-яких перешкод подано заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори 6 травня 2021 року.

Суди першої та апеляційної' інстанцій врахували також ту обставину, що будинок, в якому проживає позивач ( АДРЕСА_3 ) та будинок, в якому розміщена Тетіївська районна державна нотаріальна контора (№ 9-6

на вулиці Цвітковій у місті Тетієві), розташовані на суміжних земельних ділянках.

Доводи касаційної скарги заявника про неможливість протягом шестимісячного строку звернутися до нотаріуса та поважність пропущення строку зводяться до переоцінки встановлених судами доказів і незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза процесуальними повноваженнями касаційного суду, тому такі доводи відхиляються.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Колегія суддів не визнає обґрунтованими доводи касаційної скарги щодо неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 12 вересня 2018 року у справі № 484/3221/17, від 10 січня 2019 року у справі № 263/1221/17, від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18.

Так, у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 484/3221/17 Верховний Суд виклав правовий висновок про визначення стороні додаткового строку для прийняття спадщини за умови, що позивач не був обізнаний щодо складення на його ім`я заповіту. Отже правовий висновок не є релевантним з огляду на різні фактичні обставини, які є визначальними для встановлення поважності причин пропущення строку для прийняття спадщини.

За аналогічних фактичних обставин Верховний Суд у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 263/1221/17 та у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 642/2539/18 виклав правові висновки щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини особі, яка не була обізнана про наявність заповіту, складеного на її ім`я спадкодавцем, тобто, зазначені правові висновки також нерелевантні.

Отже суд касаційної інстанції у зазначених постановах визнавав обґрунтованою вимогу про визначення додаткового строку для прийняття спадщини за умови необізнаності особи про наявність заповіту, складеного на її ім`я, що унеможливлювало реалізацію права на прийняття спадщини за заповітом у встановлений законом строк.

Водночас у справі, що переглядається, позивач не посилалася на необізнаність про складення на її ім`я заповіту як на причину пропущення строку для подання заяви про прийняття спадщини. Суди не залишили поза увагою і доводи позивача про те, що їй було відомо про необхідність подання заяви про прийняття спадщини в межах шестимісячного строку.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги стосовно розгляду справи складом суду, якому був заявлений відвід, з огляду на такі обставини.

Відповідно до частини першої статті 36 ЦПК України суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо:

1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу;

2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі;

3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи;

4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи;

5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Суддя підлягає відводу (самовідводу) також за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом

Згідно з підпунктами 1, 2 частини сьомої статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів.

Приймаючи присягу, суддя бере на себе зобов`язання, зокрема, безсторонньо, неупереджено та незалежно здійснювати правосуддя.

Підходи до встановлення наявності упередженості та безсторонності суддів викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні у справі «Мироненко та Мартиненко проти України» від 10 грудня 2009 року. У пунктах 66, 67 цього рішення вказано, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ наявність безсторонності має визначатися для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції за допомогою суб`єктивного та об`єктивного критеріїв.

У рішенні у справі «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року ЄСПЛ зазначив, що стосовно суб`єктивного критерію особиста безсторонність суду презюмується) поки не надано доказів протилежного (пункт 50).

Заявляючи відвід судді Мандзюку С. В. з підстав сумнівів у його неупередженості, ОСОБА_1 посилалася на певну домовленість між адвокатом - її представником та суддею.

Суд першої інстанції вирішив вказану заяву про відвід з додержанням норм процесуального права, про що постановив відповідну ухвалувід 25 січня 2023 року про відмову у задоволенні заяви про відвід судді Мандзюка С. В., зазначивши про відсутність належних та допустимих доказів обставин, які заявник вважав підставою для відводу судді.

Доводи касаційної скарги не свідчать про існування визначених процесуальним законом підстав для відводу судді, а фактично зводяться до незгоди заявника з процесуальним рішенням суду про відмову у задоволенні заяви про відвід, що не вказує на існування обставин, які викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Касаційна скарга не містить посилань на те, що суд першої інстанції не дослідив наявних у справі доказів на підтвердження підстав, зазначених у заяві про відвід.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено процесуальне право, про що зазначає у касаційній скарзі заявник

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 2 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 9 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко

В. М. Ігнатенко

В. В. Сердюк