Єдиний унікальний номер судової справи: 488/3686/24
Номер провадження 22-ц/812/2209/25 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів: Яворської Ж.М., Ямкової О.О.

із секретарем судового засідання - Чистою В.М.,

за участю: представника позивачки - адвоката Павлюк С.О., відповідача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2025 року, ухваленого під головуванням судді - Щеглової Я.В. в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за участю третьої особи Корабельного відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 в інтересах якої діяла представник ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

Позов обґрунтовано тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який у 2016 році розірвано. Від подружнього життя народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі судового наказу Корабельного районного суду м. Миколаєва від 27 вересня 2018 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 стягуються аліменти у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з 20 вересня 2018 року і до досягнення повноліття дитиною.

З листопада 2018 року судовий наказ перебуває на примусовому виконанні в Корабельному відділі ДВС, виконавче провадження № 57579562.

Починаючи з 20 вересня 2018 року відповідач сплачував аліменти у неповному обсязі, з червня 2021 року до квітня 2023 року ОСОБА_1 взагалі не сплачував аліменти, у зв`язку з чим станом на 30 квітня 2023 року виникла заборгованість зі сплати аліментів у сумі 156 619,63 грн.

При цьому ОСОБА_1 приховав, що у 2022-2023 роках проходив військову службу та отримував грошове забезпечення. Примусове стягнення аліментів з відповідача відділ ДВС розпочав тільки після підтвердження інформації про проходження військової служби відповідачем з боку ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Посилаючись на викладене позивач просила стягнути на її користь з відповідача 81 160,46 грн неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів за винятком суми штрафу в розмірі 75 459,17 грн за період з 20 вересня 2018 року до 30 квітня 2023 року, а також 5000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

30 вересня 2024 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він зазначав, що позов не підлягає задоволенню, оскільки він не мав наміру навмисно ухилятися від сплати аліментів. Вказував, що з лютого 2022 року він проходить службу в ЗСУ та відразу подавав рапорт про наявність у нього виконавчого провадження про стягнення аліментів, але чи утримувалися кошти йому невідомо, оскільки перебував у зоні бойових дій. Під час військової служби отримав поранення та значний період часу лікувався, перебуває на лікуванні у теперішній час. Не заперечує, що має заборгованість зі сплати аліментів з 20 вересня 2018 року, оскільки не був на той час працевлаштований, але з травня 2019 року почав сплачувати аліменти у повному обсязі. Вважає, що при вирішенні спору слід виходити з 48 328,31 грн сукупної заборгованості по аліментах, згідно з долученим до позовної заяви розрахунком заборгованості. Просив задовольнити позов частково, зменшивши розмір пені з урахуванням стану здоров`я та наявності на утриманні іншої малолітньої дитини 2020 року народження, зобов`язання сплачувати аліменти на її утримання, та з огляду на відсутність житла, яке було пошкоджене на початку повномасштабного вторгнення.

26 листопада 2024 року представник позивача - адвокат Павлюк С.О. подала додаткові пояснення, що фактично є відповіддю на відзив та зазначала, що докази, долучені відповідачем до відзиву на позовну заяву, не спростовують обставин викладених у позовній заяві, не є достатніми та допустимими, не доводять наявності підстав для звільнення його від сплати заборгованості зі сплати аліментів або пені (неустойки) за їх несплату у розмірі, що заявлений позивачем.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання дитини за період з 20 вересня 2018 року до 30 квітня 2023 року у розмірі 81 160, 46 грн, 5000 грн понесених витрат на правову допомогу, а також 1211,20 грн судового збору на користь держави.

Рішення суду мотивоване тим, що оскільки відповідач допустив прострочення сплати аліментів на утримання дитини, позовні вимоги про стягнення з нього пені за таке прострочення є правомірними та підлягають задоволенню в межах позовних вимог. Обставини, що з 2020 року відповідач має на утриманні ще одну дитину, з лютого 2022 року проходив військову службу та набув захворювання, пов`язані із проходженням такої служби, проходить лікування на думку суду, не є підставою для звільнення його від сплати пені (неустойки) за спірний період або зменшення розміру стягнення пені (неустойки), заявленого у позовній заяві, оскільки відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що саме в період з 20 вересня 2018 року до 30 квітня 2023 року він не міг сплачувати аліменти на утримання дитини у повному обсязі з поважних причин.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким зменшити розмір неустойки (пені) з врахуванням його матеріального та сімейного стану.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідачем зазначено, що судом першої інстанції не враховано наявність у нього захворювань, що унеможливлює повноцінне працевлаштування для отримання відповідних грошових коштів. На теперішній час сума заборгованості по аліментах практично ним погашена, а виплата стягнутої суми пені позбавляє його можливості здійснювати повноцінне лікування, здійснити ремонт житла та практично позбавляє його сім`ю засобів для існування. Вказує, на те, що суд першої інстанції ніяким чином не вважає поважними причинами його поранення, тривале лікування, погашення заборгованості тощо. При цьому ніяким чином не спростовано його заяву про те, що знаходячись в зоні бойових дій, він ніяким чином не міг контролювати нарахування та перерахунок сум аліментів. Відповідач вважає, що судом у порушення вимог статті 197 СК України не враховано його стан здоров`я, матеріальне положення, необхідність ремонту житла, яке пошкоджене в результаті обстрілу та сімейний стан.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Павлюк С.О. просила залишити рішення суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що сума стягнутої пені не створить значного фінансового навантаження на відповідача, оскільки буде стягуватися із його доходів поступово та відповідатиме найкращім інтересам спільної дитини сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до частини 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який 06 серпня 2016 року розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , виданого Корабельним районним у місті Миколаєві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (а.с.6).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданим Корабельним районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 10 листопада 2016 року, батьками ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , актовий запис № 592 (а.с.6зв).

05 жовтня 2021 року Корабельним районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , про що складено актовий запис № 390. Після реєстрації шлюбу ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_8 » (а.с.7зв).

Згідно постанови про відкриття виконавчого провадження від 02 листопада 2018 року та Інформації про виконавче провадження від 20 серпня 2024 року у Корабельному відділі ДВС перебуває виконавче провадження № 57579562 з примусового виконання судового наказу № 488/4176/18, виданого Корабельним районним судом м. Миколаєва 26 жовтня 2018 року про стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_9 аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з 20 вересня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 8, 4-18).

Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів головного державного виконавця Корабельного відділу ДВС від 05 листопада 2024 року, сукупний розмір заборгованості боржника ОСОБА_1 станом на 01 серпня 2024 року складає 59 813,95 грн. Заборгованість за період з 20 вересня 2018 року до 30 квітня 2023 року складала 156 619,63 грн. Крім того, 08 серпня 2024 року на користь стягувача було перераховано 11 485,64 грн коштів (аліментів) за серпень 2024 року. (а.с. 12-13).

Відповідно до звіту про здійснені відрахування та виплати від 10 квітня 2023 року, складеного ІНФОРМАЦІЯ_3 , за період з лютого 2022 року до березня 2023 року частки стягнень з грошового забезпечення ОСОБА_1 не утримувалися (а.с. 10).

Постановою державного виконавця від 28 квітня 2023 року на боржника ОСОБА_1 накладено штраф у розмірі 75 459,17 грн за наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки (а. с. 10зв-11).

Згідно з розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем станом на 26 червня 2025 року, сукупний розмір заборгованості боржника ОСОБА_1 складає 19 287,55 грн (а.с. 128-129).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив прострочення по сплаті аліментів на утримання дитини, а відтак позовні вимоги про стягнення з нього пені за таке прострочення є правомірними та підлягають задоволенню в межах позовних вимог.

З таким висновком суду першої інстанції колегія погоджується виходячи с наступного.

Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (частина перша статті 15 СК України).

Якщо в результаті психічного розладу, тяжкої хвороби або іншої поважної причини особа не може виконувати сімейного обов`язку, вона не вважається такою, що ухиляється від його виконання (частина третя статті 15 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Згідно із частиною другою статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина четверта статті 155 СК України).

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі № 206/4992/21 (провадження № 61-12735сво23)).

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (пункт 8.25 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), пункт 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18)).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Як встановлено у справі на підставі судового наказу № 488/4176/18, виданого Корабельним районним судом м. Миколаєва 26 жовтня 2018 року з боржника ОСОБА_1 на користь стягувача ОСОБА_9 стягуються аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з 20 вересня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття.

За період з 20 вересня 2018 року до 30 квітня 2023 року заборгованість зі сплати аліментів складала 156 619,63 грн.

Посилання відповідача на відсутність доходів для сплати аліментів не можуть бути взяті до уваги, оскільки саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів як підстави для зменшення розміру пені. Такий матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів має доводитися платником на момент коли відбулося прострочення чи повна несплата аліментів. Належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, а також вжиття відповідачем усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання зі сплати аліментів за спірний період матеріали справи не містять.

Отже, відповідачем не спростовано презумпцію вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати, що є правовою підставою для застосування до нього відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла з вини відповідача, оскільки він у добровільному порядку не вжив заходи щодо сплати аліментів у визначеному судом розмірі, ОСОБА_1 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він мав об`єктивні перешкоди для своєчасної сплати аліментів.

За такого, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка має право на стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів у розмірі 81 160,46 грн, що становить різницю між сумою заборгованості та розміром та застосованого заходу примусового виконання у вигляді штрафу (156 619,63 грн - 75 459,17 грн).

Колегія ураховує, що ОСОБА_1 під час розгляду справи судом першої інстанції не надав належних і допустимих доказів на спростування розміру заборгованості зі сплати аліментів та доказів того, що така заборгованість виникла не з його вини. Вказане є його процесуальним обов`язком відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2025 року у справі № 932/541/23 (провадження № 61-185св25) зроблено висновок про те, що визначення справедливого та розумного розміру пені при застосуванні конструкції зменшення розміру пені належить до суддівського розсуду. Суд має забезпечити, щоб зменшення пені не порушувало права одержувача аліментів, але водночас не створювало надмірного фінансового навантаження для платника аліментів. Пеня має бути співрозмірною з правопорушенням (зокрема, прострочення, невиконанням зобов`язань, наявність/відсутність часткової оплати). Розмір пені має залишатися співрозмірним із розміром основного зобов`язання, тому суд не може зменшувати пеню до такої міри, що виключала б її роль як «стимулу» для своєчасного виконання аліментних зобов`язань.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам, вимогам та запереченням сторін за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем на теперішній час сума заборгованості по аліментах практично погашена, а виплата стягнутої суми пені позбавляє його можливості здійснювати повноцінне лікування, здійснити ремонт житла та практично позбавляє його сім`ю засобів для існування не заслуговують на увагу з огляду на приписи вказаних вище норм щодо доведеності спростування розміру заборгованості зі сплати аліментів та доказів того, що така заборгованість виникла не з його вини.

До того ж, саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів як підстави для зменшення розміру пені. Такий матеріальний та/або сімейний стан платника аліментів має доводитися платником на момент коли відбулося прострочення чи повна несплата аліментів.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до заперечень на позов та які були предметом дослідження в суді першої інстанції, яким суд надав відповідну правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору регулюються Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі: закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Відповідно частини 2 статті 7 цього Закону України «Про судовий збір» у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Крім того, відповідно до положень п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Відповідно до витягу з рішення експертної команди оцінювання повсякденного функціонування особи №112/25/1591/В від 10 листопада 2025 року ОСОБА_1 встановлена ІІ група інвалідності з 23 жовтня 2025 року.

ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги було сплачено судовий збір у розмірі 1817 грн відповідно до квитанції № 67 від 18 листопада 2025 року.

За такого, сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1817 грн підлягає поверненню ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21 липня 2025 року - залишити без змін.

Повернути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 1 817 грн, сплачений відповідно до квитанції №67 від 18 листопада 2025 року за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: Ж.М. Яворська

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 24 грудня 2025 року.