Справа № 650/4191/25
провадження № 2/650/2549/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області

в складі: головуючого Сікори О.О.,

за участю секретаря Завістовської Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Велика Олександрівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої звернувся представник - адвокат Козуненко Інна В`ячеславівна, до Дар`ївської територіальної громади в особі Дар`ївської сільської ради про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

04 липня 2025 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визнати право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (РНОКПП : НОМЕР_1 ).

В обґрунтування позову представник зазначив, що у січні 2014 року позивач разом із матір`ю прибула до житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , до свого хрещеного ОСОБА_2 , з яким вона підтримувала тісні родинні та дружні стосунки. Між сторонами склалися довірливі відносини, хрещений ставився до позивачки як до рідної дочки.

З огляду на скрутне матеріальне становище позивача та її матері, за згодою власника будинку було прийнято рішення про їх проживання у вказаному домоволодінні. З цього часу позивач фактично вселилася до будинку та почала користуватися ним як місцем постійного проживання.

У 2015 році ОСОБА_2 помер. Після його смерті спадщина на спірний житловий будинок фактично прийнята не була, будь-які особи з вимогами щодо володіння, користування чи розпорядження цим майном не зверталися. Претензії до позивача щодо звільнення будинку або припинення користування майном ні в усній, ні в письмовій формі не заявлялися. Діти померлого, які є повнолітніми, проживають за кордоном, так само як і його дружина, при цьому сім`я померлого тривалий час фактично з ним не проживала. За життя між сторонами існувала усна домовленість про те, що зазначений будинок залишиться позивачці.

Наприкінці 2021 року мати позивача повернулася до свого місця проживання за іншою адресою, після чого позивач залишилася проживати у спірному будинку самостійно та проживає там безперервно до теперішнього часу.

Позивач постійно та відкрито володіє вказаним житловим будинком, здійснює його утримання, догляд та поточні ремонтні роботи, забезпечує належний санітарний і технічний стан домоволодіння, сплачує комунальні послуги та інші обов`язкові платежі. Протягом тривалого часу позивач вкладала власні кошти та працю у покращення стану житла, що свідчить про ставлення до нього як до власного майна. Зазначені обставини підтверджуються показами свідків та наявними письмовими доказами.

Право власності на спірний житловий будинок раніше було зареєстроване за ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 11 червня 1992 року, зареєстрованим у встановленому порядку. Таким чином, об`єкт є нерухомим майном, придатним для проживання та таким, що перебував у правовому режимі приватної власності.

З метою з`ясування питання щодо прийняття спадщини після смерті попереднього власника було направлено адвокатський запит до Бериславської державної нотаріальної контори Херсонської області щодо наявності спадкових справ та заяв спадкоємців стосовно зазначеного майна. Станом на момент звернення до суду відповідь на такий запит не отримана, що не спростовує доводи про відсутність осіб, які реалізували б спадкові права на спірний будинок.

З урахуванням наведеного позивач вважає, що її володіння спірним нерухомим майном є добросовісним, оскільки вселення та користування будинком відбулося за згодою власника, без усвідомлення будь-якої неправомірності такого володіння. Володіння є відкритим, оскільки позивач не приховувала факту проживання у будинку та користування ним, а також безперервним, оскільки протягом усього строку вона не втрачала фактичного володіння майном і не була усунута від нього.

Таким чином, сукупність установлених обставин свідчить про наявність усіх передбачених законом умов для набуття позивачем права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю, у зв`язку з чим заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

На судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги у повному обсязі та навела обставини, викладені у позовній заяві. Зазначила, що позивач з 2014 року фактично вселилася до спірного житлового будинку та користується ним як єдиним місцем постійного проживання.

Також звернула увагу суду на те, що після смерті попереднього власника жодна особа не заявляла прав чи претензій щодо спірного нерухомого майна, не зверталася з вимогами про його звільнення або повернення, а спадщина фактично не була прийнята. За весь період володіння позивач безперешкодно та відкрито користується житловим будинком, здійснює його утримання, сплачує комунальні платежі та доглядає за майном.

Представник позивача наголосила, що володіння спірним будинком є добросовісним, відкритим та безперервним, а строк такого володіння перевищує десять років, що, на її думку, свідчить про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

На судове засідання представник відповідача не з`явився, клопотання про відкладення розгляду справи не подав, про поважність причин неявки суд не повідомив.

За таких обставин, суд вважає можливим постановити рішення за наявними матеріалами справи.

Дослідивши письмові докази, перевіривши наведені обставини, суд вважає, що у задоволенні позову відмовити з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, при розгляді справи суд обмежений зокрема підставами позову та колом відповідачів у справі, яких визначає виключно позивач і лише останній може ініціювати залучення співвідповідача та заміну неналежного відповідача.

Підставою для набуття права власності на вказане нерухоме майно позивачем заявлено набувальну давність, а отже і спір вирішує суд виходячи з відповідних положень законодавства.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Із матеріалів справи вбачається, що житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , належав на праві приватної власності ОСОБА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 11 червня 1992 року, зареєстрованим у встановленому законом порядку.

У січні 2014 року позивач разом із матір`ю вселилися до зазначеного житлового будинку за згодою його власника. З моменту вселення позивач користувалася будинком як місцем проживання, при цьому не заперечується, що на час заволодіння майном їй було відомо про особу власника та правову підставу належності будинку ОСОБА_2 .

У 2015 році власник житлового будинку помер, у зв`язку з чим відкрилася спадщина на належне йому майно, у тому числі на спірний житловий будинок. Як вбачається з доводів позову, спадкоємці померлого спадщину не прийняли, спадкові права не оформили, вимог щодо володіння або користування майном не заявляли, у зв`язку з чим позивач продовжила фактичне проживання у будинку.

Позивач посилається на те, що протягом тривалого часу вона безперервно користується будинком, здійснює його утримання, сплачує комунальні платежі, доглядає за майном та ставиться до нього як до власного. Саме ці обставини, на думку позивача, свідчать про наявність підстав для набуття права власності за набувальною давністю.

Оцінюючи встановлені обставини, суд дійшов таких висновків

За змістом статті 344 ЦК України набувальна давність є первинним способом набуття права власності, який застосовується виключно за наявності сукупності передбачених законом умов, серед яких обов`язковими є добросовісне та безтитульне заволодіння чужим майном, відкритість і безперервність такого володіння протягом установленого строку.

Разом із тим аналіз фактичних обставин справи свідчить, що позивач заволоділа спірним житловим будинком за волею його власника, усвідомлюючи, кому саме належить це майно. Таким чином, початкове заволодіння будинком не мало ознак безтитульного володіння у розумінні статті 344 ЦК України.

Після смерті власника у 2015 році щодо спірного майна виникли спадкові правовідносини, оскільки смерть фізичної особи як власника майна є юридичним фактом, з яким закон пов`язує відкриття спадщини. Сам факт неприйняття спадщини спадкоємцями або відсутність оформлення спадкових прав не змінює правової природи такого майна та не припиняє спадкових правовідносин.

Суд звертає увагу, що інститут набувальної давності не може бути застосований як спосіб набуття права власності на спадкове майно у разі, коли спадщина не була прийнята або спадкові права не були реалізовані у встановленому законом порядку. Стаття 344 ЦК України не передбачає можливості набуття права власності за набувальною давністю на майно, щодо якого відкрито спадщину та відомий попередній власник.

Крім того, володіння майном після смерті власника, яке ґрунтується на первісному вселенні за його згодою, не трансформується автоматично у безтитульне володіння лише з тієї підстави, що спадкоємці не заявили свої права або не звернулися з вимогами щодо майна. Відсутність активних дій з боку спадкоємців не означає відсутності у них суб`єктивного права та не створює правової підстави для застосування набувальної давності.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги фактично спрямовані на вирішення питання переходу права власності на спадкове майно поза межами спадкового правонаступництва, що суперечить правовій природі набувальної давності та положенням статті 344 Цивільного кодексу України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що представником позивача не доведено наявності сукупності обставин, передбачених статтею 344 Цивільного кодексу України, які є обов`язковими для застосування інституту набувальної давності, зокрема добросовісного та безтитульного заволодіння спірним нерухомим майном. У зв`язку з цим суд вважає, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, а тому у задоволенні позову про визнання права власності за набувальною давністю слід відмовити.

З урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати у вигляді сплаченого судового збору покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 200, 209, 259, 263 265 ЦПК України та вищенаведеними положеннями цивільного законодавства, Великоолександрівський районний суд Херсонської області

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 , в інтересах якої звернувся представник - адвокат Козуненко Інна В`ячеславівна, до Дар`ївської територіальної громади в особі Дар`ївської сільської ради про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Судові витрати щодо сплаченого судового збору покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду через Великоолександрівський районний суд Херсонської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18 грудня 2025 року.

Суддя: __________________ О.О. Сікора