КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/6488/25

номер провадження: 22-ц/824/16395/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Трофименка Володимира Володимировича на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 серпня 2025 року у складі судді Данілової Т.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інком-Фінанс» та акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору факторингу,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інком-Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Інком-Фінанс») та акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») про визнання недійсним договору факторингу.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 травня 2016 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 13 жовтня 2006 року у розмірі 21 668,32 доларів США, з яких: 19 556,38 доларів США - кредитна заборгованість, 2 111,94 доларів США - заборгованість за процентами.

Згідно з договором факторингу №29/09/5/2023 від 29 вересня 2023 року право вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 13 жовтня 2006 року відступлено первісним кредитором - АТ «УкрСиббанк» на користь ТОВ «ФК «Інком-Фінанс». Вказував, що ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого 2024 року замінено сторону внаслідок відступлення права вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 13 жовтня 2006 року та ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» визнана правонаступником всіх прав та обов`язків АТ «Укрсиббанк».

Позивач зазначав, що ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» не набуло право вимоги за договором відступлення прав вимоги від 29 вересня 2023 року та договором іпотеки, та не є правонаступником АТ «УкрСиббанк», у зв`язку з цим договір факторингу №29/09/2023 є недійсним. На думку позивача, ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» не набуло належним чином права вимоги та прав іпотекодержателя, зокрема з тих підстав, що при відступленні прав за договором іпотеки допущено невідповідність предмета іпотеки: у первинному іпотечному договорі зазначена квартира за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як у договорі відступлення прав вимоги та реєстраційних даних вказана інша квартира за адресою: АДРЕСА_2 . У зв`язку з цим позивач вважав, що відповідач не є правонаступником АТ «УкрСиббанк», а договір факторингу №29/09/2023 є недійсним.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір факторингу №29/09/5/2023, укладений 29 вересня 2023 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Інком-Фінанс».

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 04 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 500 грн 00 коп.

Рішення суду мотивоване тим, що договір факторингу №29/09/5/2023 від 29 вересня 2023 року був укладений між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» з дотриманням вимог цивільного законодавства, за наявності дійсного та невизнаного недійсним основного зобов`язання за кредитним договором №0 від 13 жовтня 2006 року і договору іпотеки, права за якими правомірно відступлені новому кредитору. Водночас позивач не довів порушення вимог ст.203 ЦК України при укладенні оспорюваного правочину, а також не навів конкретних підстав його недійсності та не може посилатися на помилку за ст.229 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 не є стороною договору факторингу, у зв`язку з чим презумпція правомірності правочину не спростована, а позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Трофименко В.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з договору факторингу №29/09/5/2023, укладеного 29 вересня 2023 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» вбачається, що товариство набуло право вимоги за кредитним договором №0 від 13 жовтня 2006 року та за всіма договорами забезпечення кредиту, яким володіло АТ «Укрсиббанк». У пункті 12.1 договору факторингу зазначено, що цей договір, додатки до нього та інші документи, зазначені у цьому договорі, становлять цілісний договір. При цьому, у договорі відступлення прав вимоги від 29 вересня 2023 року за договором іпотеки №0/1, посвідченим 13 жовтня 2006 року Ковальовою Є.Є. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстровим номером 3517, предметом договору вказана квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яка не є предметом договору іпотеки №0/1 від 13 жовтня 2006 року, оскільки у вказаному договорі його предметом зазначена квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно, ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» не набуло права вимоги за вказаним договором іпотеки, та не є правонаступником АТ «Укрсиббанк», у зв`язку з цим договір факторингу № 29/09/5/2023, укладений 29 вересня 2023 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Інком-Фінанс», є недійсним.

Вказує, що за договором відступлення прав вимоги від 29 вересня 2023 року до нового кредитора повинно було бути передано за договором іпотеки №0/1 право на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , але перейшло право на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яка не була предметом іпотеки. Оскільки у вказаному договорі його предметом зазначена квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , то саме вона неправомірно була передана як іпотека до нового кредитора. Також згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №36910234, а саме, на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та належала ОСОБА_1 , у Державному реєстрі іпотек відомості відсутні. Тобто квартира, що знаходиться за цією адресою, не була предметом договору іпотеки №0/1 від 13 жовтня 2006 року.

Зазначає, що у пункті 12.1 оспорюваного договору факторингу зазначено, що цей договір, додатки до нього та інші документи, зазначені у цьому договорі, становлять цілісний договір. А тому, якщо в частині оспорюваного договору факторингу є невідповідність, порушення норм чинного законодавства, то є всі підстави визнати оспорюваний позивачем договір недійсним в цілому.

Представник ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» - адвокат Шипішенко Р.О. подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення та стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 500 грн 00 коп.

Вказує, що продубльовані скаржником в апеляційній скарзі аргументи стосовно іпотечного майна жодним чином не впливають на дійсність договору факторингу, оскільки права іпотекодержателя іпотечного майна, переданого ОСОБА_1 в іпотеку, перейшли до ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» не внаслідок укладення договору факторингу, а внаслідок укладення нотаріально посвідченого (як того вимагає діюче законодавство) договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки (і саме цей договір відображений в Реєстрі речових прав на нерухоме майно як підстава набуття прав за договором іпотеки). Вважає, що доводи як позовної заяви, так і апеляційної скарги, стосуються іпотечного майна, перехід прав за яким відбувся на підставі договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, який позивачем не оскаржувався. Зазначає, що позивач протягом 19 років не висував і наразі також не висуває жодних судових претензій стосовно укладених ним з АТ «Укрсиббанк» договорів, тобто ані договір про надання споживчого кредиту №0 від 13 жовтня 2006 року, ані договір іпотеки №0/1 від 13 жовтня 2006 року, не визнавалися недійсними у встановленому законом порядку. Тому за оспорюваним договором факторингу до ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» перейшли дійсні зобов`язання. Також вказує, що правова підстава вказана позивачем в якості недійсності оспорюваного договору (ст.229 ЦК України - укладення правочину внаслідок помилки) не може бути застосована за позовом боржника, як зацікавленої особи, оскільки з огляду на підстави позову тільки сторони договору факторингу (АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Інком-Фінанс») можуть стверджувати про наявність помилки у волевиявленні щодо укладення оспорюваного правочину на момент його укладення.

Представник АТ «Укрсиббанк» - адвокат Онищенко М.В. також подала відзив на апеляційну скаргу, у якому проситьапеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін. Вказує, що згідно з п.3 договору факторингу, одночасно з відступленням права вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення, якими забезпечується зобов`язання за первинними договорами (окрім договорів, укладених у нотаріальній формі, які встановлюють забезпечення виконання зобов`язань). Аналогічне визначення договорів забезпечення викладене у розділі 1 договору факторингу. Таким чином, оспорюваним договором факторингу було відступлено лише право грошової вимоги, а не право вимоги за договором іпотеки. Також зазначає, що заявником не конкретизовано, яким саме вимогам чинного законодавства не відповідає оспорюваний договір факторингу. Не наведено, які саме вимоги, необхідні для чинності правочину, були порушені сторонами при його укладенні (зокрема: відсутність цивільної дієздатності, вільного волевиявлення, недотримання вимог щодо форми правочину, або його не спрямованість на реальне настання правових наслідків), що могли б слугувати підставою для визнання договору недійсним.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзивах на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Так згідно з ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч.1 ст.509 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ст.ст. 513, 514, 516 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Верховний Суд у постанові від 16 жовтня 2018 у справі №914/2567/17 погодився із раніше усталеною практикою Верховного Суду України, що відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст.263 ЦПК України).

Також у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №905/635/18 міститься правовий висновок, що у разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. При цьому такий спеціальний інструмент для заміни сторони у зобов`язанні, як відступлення права вимоги, може бути застосований лише відносно дійсного зобов`язання, тобто такого зобов`язання, яке існувало на момент переходу відповідного права від первісного кредитора .

Згідно з приписами ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

В разі неспростування презумпції правомірності договору (правочину) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (див. правову позицію наведену у постанові Верховного Суду від 09 липня 2019 року у справі №903/849/17). Таке розуміння Верховним Судом презумпції правомірності правочину є усталеним.

Відповідно до ч.1 ст.3, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно з положеннями ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Положеннями ст.124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 13 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є АТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого визначено обов`язок надання 13 жовтня 2006 року банком позичальникові кредиту в іноземній валюті в сумі 43000,00 доларів США (еквівалент 217 150 грн 00 коп.), які позичальник зобов`язався прийняти від кредитора в порядку і на умовах визначених кредитним договором (п.п.1.1 договору).

Сторони погодили, що позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток № 1 до кредитного договору), але у будь-якому випадку не пізніше 12 жовтня 2027 року (п.п. 1.2.2 кредитного договору). Кредит надано позичальнику на його особисті потреби, а саме, як іпотечний кредит (п. 1.4 кредитного договору).

На забезпечення виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_1 перед банком за вказаним кредитним договором щодо повернення кредитних коштів, сплати відсотків та інших передбачених договором платежів, між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений іпотечний договір № 0/1 від 13 жовтня 2006 року. Цей іпотечний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ковальовою Є.Є. та зареєстрований в реєстрі за № 3518 від 13 жовтня 2006 року.

Відповідно до п. 1.1, п. 1.2, 1.4 іпотечного договору, іпотекодавець передав кредитору в іпотеку нерухоме майно - належну йому на праві приватної власності квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 46,7 кв.м, житлова площа - 23,9 кв.м.

29 вересня 2023 року між АТ «Укрсиббанк» («Клієнт) та ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» («Фактор») був укладений договір факторингу № 29/09/5/2023 (далі - Договір факторингу) (а.с.33-39).

Відповідно до п.2.2 договору факторингу, права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржника перед клієнтом, що передбачені умовами первинних договорів.

У відповідності до п.3.1 договору факторингу, первинним договором є договір по надання споживчого кредиту № 0 від 13 жовтня 2006 року, який був укладений між банком та ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно враховано, що право передачі грошової вимоги, а саме заборгованості за договором споживчого кредиту № 0 від 13 жовтня 2006 року, новому кредитору - ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» позивачем ОСОБА_1 не оспорюється, а тому додатковому обґрунтуванню не підлягає.

Згідно з п.2.3 договору факторингу, одночасно з відступленням права вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення, якими забезпечується зобов`язання за первинними договорами (окрім договорів, укладених у нотаріальній формі, які встановлюють забезпечення виконання зобов`язань). Аналогічне визначення договорів забезпечення викладене у розділі 1 договору факторингу.

Установлено, що договір про надання споживчого кредиту № 0 від 13 жовтня 2006 року та договір іпотеки №0/1 від 13.10.2006 року, укладені між позивачем та АТ «Укрсиббанк», і право вимоги за якими у подальшому було відступлено, недійсними у встановленому порядку не визнавалися.

Тому в силу прямого припису ст. 204 ЦК України їх правомірність презюмується.

У даній справі позивач ОСОБА_1 як на правову підставу для визнання недійсним договору факторингу №29/09/5/2023, укладеного 29 вересня 2023 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Інком-Фінанс», посилався, зокрема, на положення ст.229 ЦК України (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки).

Згідно з ч.1, ч. 3 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості .

Згідно зі ст.628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.ч.1, 4 ст.202 ЦК України).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені у статті 203 ЦК України.

Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (див. постанову Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 545/2626/22 (провадження № 61-5595св24)).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення (див. постанову Верховного Суду від 29 травня 2023 року у справі № 756/10782/19 (провадження № 61-2156св23)).

У постанові від 03 жовтня 2018 року № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18), Верховний Суд досліджуючи питання щодо застосування ст. 229 ЦК України виснував, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення.

У справі беззаперечно встановлено та підтверджено поясненнями представників АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Інком-Фінанс», що жодна із сторін оспорюваного договору факторингу№29/09/5/2023, укладеного 29 вересня 2023 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Інком-Фінанс», не заявляла про неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину.

Цей договір факторингу №29/09/5/2023 від 29 вересня 2023 року є фактично виконаним та жодна із його сторін (АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Інком-Фінанс») не має претензій одна до одної, що повністю виключає застосування ст.229 ЦК України.

За встановлених обставин колегія суддів вважає що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору факторингу №29/09/5/2023 не підлягають задоволенню, оскільки як на спеціальну підставу недійсності позивач посилався на ст.229 ЦК України, яка регулює визнання недійсним правочину вчиненого внаслідок помилки. Однак жодна зі сторін оспорюваного договору факторингу (АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Інком-Фінанс») не заявляла про помилку підчас його укладення.

Також судом першої інстанції правильно враховано, що оспорюваний договір факторингу №29/09/5/2023 виконаний його сторонами належним чином.

Крім того, відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу визначається законодавцем як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування.

Відповідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ч.1 ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Встановлено, що за оспорюваним договором факторингу №29/09/5/2023 від 29 вересня 2023 року від АТ «Укрсиббанк» до ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» перейшло право вимоги саме за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13 жовтня 2006 року.

При цьому, як зазначалося вище, згідно з п.2.3 договору факторингу, одночасно з відступленням права вимоги до фактора переходять усі права клієнта за усіма договорами забезпечення, якими забезпечується зобов`язання за первинними договорами (окрім договорів, укладених у нотаріальній формі, які встановлюють забезпечення виконання зобов`язань). Аналогічне визначення договорів забезпечення викладене у розділі 1 договору факторингу.

У ст.18 Закону України «Про іпотеку» закріплені вимоги щодо форми та змісту іпотечного договору. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно з ч.1 ст.513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про іпотеку» правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Тобто законодавство встановлює імперативну вимогу щодо нотаріального посвідчення іпотечного договору та договору про відступлення прав за таким договором.

Відповідно до принципу диспозитивності, закріпленого ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 щодо різних реквізитів квартир та предмета іпотеки є необґрунтованими, оскільки за договором факторингу № 29/09/5/2023 від 29 вересня 2023 року від АТ «УкрСиббанк» до ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № 0 від 13 жовтня 2006 року, тоді як права за іпотечним договором не були предметом цього правочину. Зазначені скаржником розбіжності щодо квартир за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , стосуються іпотечних правовідносин і не впливають на законність та дійсність оспорюваного договору факторингу.

З цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що за договором факторингу №29/09/5/2023, укладеного 29 вересня 2023 року між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «ФК «Інком-Фінанс», останнє набуло право вимоги за за всіма договорами забезпечення кредиту, що є частиною цілісного договору.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до законного висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору факторингу №29/09/5/2023 від 29 вересня 2023 року, укладеного між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Інком-Фінанс».

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» - адвокат Шипішенко Р.О. просить стягнути із ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» витрати на правову допомогу у розмірі 1 500 грн 00 коп.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, що 03 жовтня 2023 року між ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» та адвокатом Шипішенком Р.О. було укладено договір про надання правової допомоги, за яким адвокат Шипішенко Р.О. на умовах платності зобов`язався надавати ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» професійну правничу допомогу у даній справі (а.с.154).

Додатковою угодою № 1 від 01 квітня 2025 року до договору про надання правової допомоги від 03 жовтня 2023 року ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» та адвокат Шипішенко Р.О. погодили умови надання правничої допомоги у справі № 752/6488/25, зокрема визначили, що така допомога надається шляхом підготовки та подання відзиву на позов, здійснення інших необхідних процесуальних дій та супроводження судового розгляду справи, а також встановили розмір адвокатського гонорару у формі погодинної оплати у сумі 1 500 грн 00 коп. за одну годину роботи адвоката із зобов`язанням клієнта сплатити зазначений гонорар та відшкодувати фактичні витрати, необхідні для виконання договору (а.с.155).

Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Також у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 Верховний Суд наголосив, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Тому з огляду на вказані вище норми права та правові висновки Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що наявними у справі доказами підтверджено понесення ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» витрат на професійну правничу допомогу під час апеляційного розгляду справи у розмірі 1 500 грн 00 коп.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням складності спору, обсягу виконаних адвокатом робіт та принципів співмірності й розумності, заявлені адвокатом Шипішенком Р.О. витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими. Так, апеляційним судом враховано, що адвокат Шипішенко Р.О. в інтересах ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» підготував і подав відзив на апеляційну скаргу та брав участь у судовому засіданні 16 грудня 2025 року. Тому з огляду на погодинний розмір адвокатського гонорару у сумі 1 500 грн 00 коп. за одну годину роботи, наявні підстави для задоволення заяви адвоката та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Інком-Фінанс» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1 500 грн 00 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Трофименка Володимира Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 серпня 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інком-Фінанс» витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) грн 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2025 року.

Головуючий

Судді: