№ 207/3625/25
№ 2/207/1597/25
11 грудня 2025 року Південний районний суд міста Кам`янського у складі:
головуючого судді Подобєд О.К.
при секретарі Бакуліні І.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кам`янське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Товарна біржа «Дніпродзержинська», про визнання договору купівлі-продажу дійсним,
Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Товарна біржа «Дніпродзержинська», про визнання договору купівлі-продажу дійсним.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити
Відповідачі в судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
Відповідно до положень ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи наявність у справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.1 ст. 280 та відповідно до ч.1 ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про місце та час слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив.
На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 12.12.2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна, реєстраційний номер 480, який був оформлений через Товарну біржу «Дніпродзержинська», за умовами якого Продавці ОСОБА_2 , ОСОБА_3 продали, а покупець ОСОБА_1 купив двокімнатну квартиру жилої площі 26,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з п.4 договору купівлі-продажу, продаж квартири було вчинено за ціною 5000,00 грн., які одержані продавцем від покупця до підписання договору.
В договорі зазначено, що відповідно до ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченню.
Угода двома сторонами виконана у повному обсязі, ОСОБА_1 виплатив продавцям повну суму грошових коштів за квартиру і вони не пред`являли до нього ніяких претензій.
Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 , складеного 15.12.2000 року, власником квартири є ОСОБА_1 .
В червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з метою подарувати квартиру сину та укласти відповідний договір, однак від нотаріуса він дізнався, що зазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрований Товарною біржею «Дніпродзержинська» 12.12.2000 року, реєстраційний номер 480, не відповідає вимогам діючого, на той час, законодавства.
Згідно ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Дія актів цивільного законодавства в часі регламентована ст. 5 ЦК України.
Згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Отже, на час укладання між сторонами оспорюваного договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12.12.2000 року діяв Цивільний кодекс Української Радянської соціалістичної Республіки, в редакції 1963 року (надалі ЦК УРСР).
Згідно ст.153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Приписами ст. 128 ЦК УРСР передбачено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей.
Згідно ст. 227 ЦК УРСР (чинної на момент укладення біржової угоди), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 нього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
У відповідності до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, а саме: якщо вона являє собою куплю-продаж, допущений до обороту на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.
Таким чином, угоди, що зареєстровані на біржі, не прирівнюються до нотаріально посвідчених, а лише не підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. До нотаріально посвідчених документів прирівнюються лише документи, складені згідно з вимогами ст.40 Закону України «Про нотаріат», перелік яких є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.
В пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28 липня 1978 року №3 (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1992 року № 13 та від 25 травня 1998 року № 15) було роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини. Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст. 47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч.2 ст.47 ЦК, за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження.
Судом встановлено, що у відповідності до зазначених вище приписів ЦК УРСР, чинних на час укладання угоди, ОСОБА_1 виконав договір від 12.12.2000 купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , сплативши продавцям визначену угодою грошову суму, а відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 виконали зазначену угоду, передавши нерухоме майно, що підтверджується копією договору купівлі-продажу нерухомого майна. У зв`язку із повним виконанням сторонами за договором своїх обов`язків, правовідносини сторін за вказаним вище договором купівлі-продажу були припинені, а ОСОБА_1 набув право власності на зазначене майно.
На час укладення договору купівлі-продажу, сторони правочину не були обізнані про те, що правочин купівлі-продажу нерухомого майна, у відповідності до ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки на той час був чинним Закон України «Про товарну біржу», відповідно до ст. 15 якого, правочини, зареєстровані на біржі, подальшому нотаріальному посвідченню не підлягали.
Таким чином, оскільки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 повністю виконали умови договору купівлі-продажу квартири, звільнили об`єкт нерухомості, а право власності на вищевказану квартиру було зареєстровано ОСОБА_1 у відповідності з вимогами ч.2 ст. 227 ЦК УРСР у Бюро технічної інвентаризації, в передбаченому законом порядку, суд вважає, що позивач на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР та ст. 49 Закону України «Про власність», набув право власності на вищевказану квартиру і правомірно володів нею.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що є підстави для визнання дійсним договору купівлі-продажу від 12.12.2000 року, реєстраційний номер №480, так як цей договір був укладений сторонами з їх обопільної згоди, ними було виконано всі умови договору та у відповідності з чинним на час укладення договору законодавством.
Враховуючи наявність висловленої позивачем вимоги щодо залишення судового збору за позивачем, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд відносить судовий збір на рахунок позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-78, 81, 141, 263-265, 280 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: Товарна біржа «Дніпродзержинська», про визнання договору купівлі-продажу дійсним задовольнити повністю.
Визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: двокімнатної квартири жилої площі 26,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 12 грудня 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що зареєстрований на Товарній біржі «Дніпродзержинська», реєстраційний номер 480.
Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя О.К. Подобєд