ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2750/25 Справа № 185/3368/21 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Сахарові Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2024 року у складі судді Головіна В.О.

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Перша павлоградська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Перша павлоградська державна нотаріальна контора про визнання договору позики недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 20 вересня 2020 року між ним та ОСОБА_6 було укладено в письмовій формі договір позики, за умовами якого останній отримав грошові кошти у розмірі 2811270,00 грн. У визначений умовами договору строк 20 лютого 2021 року, позику не повернув.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 йому стало відомо, що боржник помер.

Спадкоємцями позичальника є ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які в межах вартості одержаного майна у спадок зобов`язані задовольнити його вимоги, як кредитора спадкодавця, однак у добровільному порядку останні не здійснили, сума боргу не погашена.

Враховуючи викладене, вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та просити стягнути з відповідачів у солідарному порядку, як спадкоємців після смерті ОСОБА_6 в межах вартості отриманого у спадщину майна, заборгованість за договором позики від 20 вересня 2020 року у розмірі 2811270,00 грн.

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним зустрічним позовом, посилаючись на те, що договір позики від 20 вересня 2020 року, укладений її покійним чоловіком та позивачем за первісним позовом, викликає у неї сумніви щодо його достовірності та законності.

Зазначає, що підпис у договорі не відповідає дійсному підпису померлого ОСОБА_6 та є не схожим, за час свого життя і до дня самої смерті ОСОБА_6 не вчиняв жодних правочинів щодо отримання коштів готівкою в особистих інтересах так і інтересах сім`ї.

Крім того, зазначає, що починаючи з вересня 2020 року по день смерті, у розпорядженні спадкодавця великі суми коштів були відсутні, тим більше у сумі, що вказані у догові позики від 20 вересня 2020 року.

Враховуючи вище викладне, просила визнати договір позики від 20 вересня 2020 року недійсним.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в солідарному порядку, як спадкоємців після смерті ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 в межах вартості отриманого у спадщину майна, заборгованість за договором позики від 20 вересня 2020 року у розмірі 2811270,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 3783,33 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 3783,33 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 3783.33 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано наявністю правових підстав для задоволення первісного позову, оскільки відповідачі є спадкоємцями померлого, до останніх перейшли усі права та обов`язки спадкодавця, у тому числі в частині погашення заборгованості за договором позики, укладеними з позивачем, у межах вартості успадкованого майна, вимоги кредитора щодо погашення заборгованості за договором позики від 20 вересня 2020 року укладеним спадкодавцем в добровільному порядку не виконали, що свідчить про порушення прав кредитора та підлягають судовому захисту шляхом задоволення позову, якій є обґрунтованим та доведеним належними та допустимими доказами у справі. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеністю належними та допустимими доказами у справі.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значне значення для справи та зроблено висновки, що не відповідають фактичним обставинам справи. Вказує, що суд першої інстанції під час розгляду справи не встановив дійсність договору позики та отримання її чоловіком грошових коштів, а тому наявні підстави для скасування оскаржуваного рішення та відмови у задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову. Окрім того, вказує, що оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі грошових коштів, наявні правові підстави для визнання договору позики не укладеним, на що суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову та задоволення первісного позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 в письмовій формі було укладено договір позики грошових коштів.

За умовами договору позики, а саме п. 1, ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_6 , а останній прийняв грошові кошти у якості безпроцентної позики, в розмірі 2811270,00 грн.

Відповідно до умов п.2 договору позики, грошова сума, вказана в п. 1 договору позики (сума позики передана позикодавцем та одержана позичальником до підписання договору позики, про що свідчать підписи сторін на договорі позики. Сторони погодили, що факт передачі коштів засвідчується укладенням договору позики і не потребує будь-яких інших додаткових юридично значимих дій сторін.

Пунктом 3 договору позики сторони визначили, що повна сума позики, що підлягає поверненню позичальником має відповідати сумі 2811270,00 грн.

Відповідно до п.4 договору позики виконання позичальником свого зобов`язання за договором мало бути здійснено в місті Дніпро готівкою.

За змістом п.6 договору позики на підтвердження виконання позичальником свого зобов`язання позикодавець інформує розпискою про відсутність до позичальника претензій будь-якого характеру у присутності свідка.

Відповідно до п.7 договору позики, у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне позичені гроші, позикодавець має право подати договір позики до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України.

Пунктом 8 Договору позики сторони погодили, що документом, який підтверджуватиме прострочення виконання позичальником зобов`язання та безспірність заборгованості буде договір позики та відсутність письмової заяви позикодавця щодо виконання позичальником свого обов`язку за договором позики, складеної відповідно до п.6 договору позики.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, про що складено актовий запис № 1672.

Після смерті ОСОБА_6 , відкрилася спадщина, що підтверджується копією спадкової справи №974/2020, відкритої 19 листопада 2020 року Першою павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровською області. Ззаявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до змісту положень ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений термін, відповідно закону, договору.

Відповідно до положень ст.1047 ЦК договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів (ч.2 ст.1050 ЦК України).

Відповідно до ст.1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Статтями 1216, 1217 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Спадкування як перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах.

За правилом ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.2, 3 ст. 1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Згідно зі ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 521/10631/20, вказано, що «до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявність спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного ст. 1282 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Таким чином, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна».

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову, оскільки відповідачі є спадкоємцями померлого, до останніх перейшли усі права та обов`язки спадкодавця, у тому числі в частині погашення заборгованості за договором позики, у межах вартості успадкованого майна, вимоги кредитора щодо погашення заборгованості за договором позики від 20 вересня 2020 року укладеним спадкодавцем в добровільному порядку не виконали, що свідчить про порушення прав кредитора та підлягають судовому захисту шляхом задоволення позову, якій є обґрунтованим та доведеним належними та допустимими доказами у справі.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

За змістом положень статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Підстава недійсності правочину (оспорюваності чи нікчемності) має існувати в момент вчинення правочину.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (ст. 1047 ЦК України).

Тлумачення ст. 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Згідно із ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У ч.3 ст. 12, ч.1,5,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір позики, укладений 20 вересня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , з підстав не відповідності підпису у договорі позики дійсному підпису померлого ОСОБА_6 .

З метою встановлення справжності підпису ОСОБА_6 на договорі позики від 20 вересня 2020 року, під час розгляду справи у суді першої інстанції було призначено судову почеркознавчу експертизу, але не було проведено, у зв`язку із ненаданням оригіналу досліджуваного документу та не проведенням попередньої оплати за проведення даної експертизи. Тобто експертиза не була проведена у зв`язку з невиконанням сторонами у справі покладених на них судом обов`язків.

Ухвалою суду першої інстанції від 21 вересня 2023 року матеріали цивільної справи було повторно направлено для проведення почеркознавчої експертизи, але повторно повернуто без виконання, у зв`язку із невиконанням клопотання судового експерта про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи. Додаткові матеріали для проведення експертизи експертам повинна була надати ОСОБА_1 .

У постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 зроблено висновок, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України) (вказане узгоджується із правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2023 року у справі № 521/10631/21).

Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову, оскільки позивачем за зустрічним позовом під час розгляду справи не доведено належними та допустимими доказами у справі недійсність договору позики від 20 вересня 2020 року, а судом не встановлено, що свідчить про відсутність правових підстав для визнання договору позики недійсним та відповідно задоволення зустрічного позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, який врахував заявлені вимоги позовів та їх підстави, на які позивачі посилалися в обґрунтування заявлених вимог, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку обставинам справи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції під час розгляду справи не встановив дійсність договору позики та отримання її чоловіком грошових коштів, а тому наявні підстави для скасування оскаржуваного рішення, є безпідставними, оскільки вказане спростовується матеріалами справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі грошових коштів, наявні правові підстави для визнання договору позики недійсним, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки договір позики містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату його складання, отримання грошових коштів у конкретно визначеній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення. При цьому скаржник жодним чином не обґрунтував доводи про те, що укладений сторонами правочин має іншу правову природу, ніж договір позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції незаконно задовольнив первісний позов та відмовив у зустрічному позові, та не в повній мірі встановив дійсні обставини справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були подані скаржником до суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив первісний позов та відмовив у зустрічному позові, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 10 грудня 2025 року.

Повний текст судового рішення складено 19 грудня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна