УХВАЛА

24 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 753/17833/24

провадження № 61-16147ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Белугіна Венера Леонідівна, Державний реєстратор Козинської селищної ради Київської області Марченко Анастасія Володимирівна, про визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним вище позовом.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 02 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року заяву адвоката Василевської К.М. про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 42 100,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 квітня 2025 року та додаткове рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 травня 2025 року залишено без змін.

У грудні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Заявник у касаційній скарзі посилається, як на підставу для відкриття касаційного провадження, на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 234 Цивільного кодексу України у подібних правовідносинах.

Верховний Суд звертає увагу, що посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник повинен зазначити норму права, єдину практику застосування якої необхідно сформувати, обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватись, який висновок виклав апеляційний суд з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає незгода з ним.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із позицією судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі з посиланням при цьому на обставини, яким суди надавали оцінку, й по суті зводяться лише до їх переоцінки. Такі доводи не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Що ж до посилань на недослідження судами попередніх інстанцій доказів у справі як умови для скасування судових рішень, Верховний Суд звертає увагу представника заявника на наступне.

Згідно із пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК Кодексу.

Таким чином, аналіз приписів пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України дає підстави для висновку, що недослідження судами зібраних у справі доказів може бути враховано лише за умови обґрунтування заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених саме пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК Кодексу. Однак у цьому випадку, як вже було встановлено Судом, заявник не дотримався цих вимог.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Узагальнюючи наведене, оскільки заявником не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження, тому, відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Верховний Суд зауважує, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд постановлених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. При цьому, Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка не здійснює перегляд постановлених та оскаржених рішень повністю, а лише у питанні правильності застосування судами норм права.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 02 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Белугіна Венера Леонідівна, Державний реєстратор Козинської селищної ради Київської області Марченко Анастасія Володимирівна, про визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним вважати неподаною та повернути заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков