РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Кучиної Н.Г.,

секретар судового засідання Корпесьо В.Р.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОРГПРОМ АГРО», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , державний реєстратор Центру надання адміністративних послуг Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області Ковальчук Людмила Сергіївна, державний реєстратор Центру надання адміністративних послуг Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області Данилевич Ірина Євгенівна, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання правочинів недійсними та стягнення збитків та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

15.07.2024 ОСОБА_3 звернулась із позовом до ОСОБА_4 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОРГПРОМ АГРО», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , державний реєстратор Центру надання адміністративних послуг Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області Ковальчук Людмила Сергіївна, державний реєстратор Центру надання адміністративних послуг Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області Данилевич Ірина Євгенівна, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання правочинів недійсними та стягнення збитків та моральної шкоди.

Просить визнати недійсним, укладений 01 листопада 2010 року між ОСОБА_4 (Дарувальник) та ОСОБА_10 договір дарування об`єктів нерухомого майна про безоплатну передачу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,0439 га, кадастровий номер :01:054:0673, цільове призначення (використання) земельної ділянки для житлової та громадської забудови, що розташована в АДРЕСА_1 .

Стягнути зі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , збитки у розмірі 1 863 000 (один мільйон вісімсот шістдесят три тисячі) грн.

Стягнути зі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , інфляцію та три відсотки річних у розмірі 4 349 155 (чотири мільйони триста сорок дев`ять тисяч сто п`ятдесят п`ять) грн. 31 коп.

Стягнути зі ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , моральної шкоди у розмірі 100000 (сто тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з відповідача витрати на оплату судового збору та правову допомогу.

Короткий зміст позовних вимог

15 лютого 2010 року між позивачем, ОСОБА_11 (прізвище « ОСОБА_12 » було змінене на « ОСОБА_13 », відповідно до Свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 від 04 червня 2011 року) «Покупець» та ОСОБА_4 «Продавець» було укладено Попередній договір з передачею авансових платежів, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Качан О.О. та зареєстрований в реєстрі № 129 (надалі Попередній договір).

Відповідно до п. 1 Попереднього договору, Продавець зобов`язується продати Покупцеві, а Покупець зобов`язується купити у Продавця об`єкт нерухомості, а саме: одну квартиру двоквартирного житлового будинку та земельну ділянку, на якій розташована зазначена квартира двоквартирного житлового будинку, земельна ділянка належить Продавцю на підставі Державного акту на право,власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 235682, виданого 30.03.2009 року Рівненською міською радою, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності па землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 17, кадастровий номер :01:054:0673, цільове призначення (використання) земельної ділянки - для житлової та громадської забудови, загальною площею 0,0439 га, що розташована в АДРЕСА_1 .

При цьому сторони домовляються, що договір купівлі-продажу має бути укладено та нотаріально посвідчено не пізніше 01 вересня 2010 року.

В пункті 2 Попереднього договору сторони домовилися про такі обов`язкові умови договору купівлі-продажу: сума договору купівлі-продажу має становити 931500 (дев`ятсот тридцять одну тисячу п`ятсот) гривень.

В п. 3 Попереднього договору було визначено, що на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу Покупець передав, а Продавець /Представник продавця/ отримав гроші в сумі 607500 (шістсот сім тисяч п`ятсот) гривень.

Пунктом 4 Попереднього договору було визначено, що при оформленні договору купівлі-продажу сума, що підлягатиме передачі, буде зменшена на суму переданого за цйм правочкпом авансу і має становити 324000 (триста двадцять чотири тисячі) гривень.

В п. 8 Попереднього договору Продавець /Представник Продавця/ стверджував, що об`єкт, який буде предметом договору купівлі-продажу, на день укладення договору купівлі-продажу не буде переданий в іпотеку, не буде знаходитись під арештом і забороною відчуження, не буде перебувати у податковій заставі, та не буде відчужений шляхом продажу.

Даний попередній договір був підписаний ОСОБА_9 , представником ОСОБА_4 за довіреністю, посвідченою Качан О.О;, приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу 10.04.2008 року за реєстровим № 499.

31 серпня 2010 року між позивачем, ОСОБА_11 «Покупець», та ОСОБА_4 «Продавець» було укладено Договір про внесення змін до Попереднього договору з передачею авансових платежів, посвідченого Качан О.О., приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу 15.02.2010 року за реєстровим № 129 (Надалі Договір про внесення змін), відповідно до якого було перенесено термін укладення основного договору купівлі-продажу та визначено, що договір купівлі продажу має бути укладено та нотаріально посвідчено не пізніше 15.01.2011 року.

Договір про внесення змін було посвідчено Качан О.О., приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області за № 840 та підписаний Юшчишиним Олександром Миколайовичем, представником ОСОБА_4 за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу 10.04.2008 Качан О.О. за реєстровим № 499.

На виконання умов Попереднього договору позивачем було передано представнику ОСОБА_4 всю суму грошових коштів, про що ОСОБА_9 було видано ряд розписок, зокрема, 28 липня 2010 року на суму 10000 (десять тисяч) доларів США, 25 серпня 2010 року на суму 158000 (сто п`ятдесят вісім тисяч) грн., 08 грудня 2010 року на суму 9000 (дев`ять тисяч) доларів США, 30.12.2010 року на суму 11000 (одинадцять тисяч) доларів США та вказано, що сума за будинок по АДРЕСА_2 повністю погашена, загальна сума за будинок 115000 (сто п`ятнадцять тисяч) доларів США.

Відповідачем та представником відповідача ОСОБА_9 було переконано позивача, що при оформленні документів у нотаріуса потрібно буде оплатити податки та інші належні до сплати платежі, що становитиме близько 15% від загальної вартості нерухомості, а також, оскільки готовність будівництва становили 98%, то це надасть змогу ввести будинок в експлуатацію без зайвих витрат та клопотів разом з переоформленням земельної ділянки.

Отже, скориставшись молодим віком позивача та відсутністю належного досвіду, ввівши її в оману, що правоустановчі документи на об`єкт нерухомості є належними, відсутні будь-які права третіх осіб на даний будинок, він не переданий в іпотеку, не знаходиться під арештом і забороною відчуження, у зв`язку з тим, що в неї не було повної суми до оплати відразу, відповідач ніби пішла позивачу на поступки розстрочивши оплату за договором, що позиціонувало їй даних осіб як порядних та таких, що намагаються їй допомогти, ввійшовши в довіру, з метою зниження на неї тиску, оскільки сума по оплаті за нерухомість була значною, запропонували укласти договір дарування будинку та зініціювати позов до суду про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна.

Внаслідок даних обставин 01 листопада 2010 року між позивачем (Обдарована) та ОСОБА_4 (Дарувальник) було укладено Договір дарування, за яким вказано про безоплатну передачу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,0439 га.

При підписанні даного Договору ОСОБА_4 в п. 2 підтверджувала, що Дарувальник гарантує, що предмет дарування належить тільки йому та не знаходиться під забороною відчуження, арештом, не є предметом застави або іншим засобом забезпечення Виконання зобов`язань перед будь-якими фізичними чи юридичними особами, державними органами або державою, а також не обтяжений будь-яким іншим способом, передбаченим чинним в Україні законодавством.

Таким чином, в позивача як у Покупця були відсутні будь-які здогади, щоб ставити під сумнів-доброчесність та порядність Продавця, чим і скористався відповідач, щоб ввести позивача в оману.

20 грудня 2010 року суддею Рівненського міського суду В.М.Кухарцем було винесено ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі № 2-14380, надано відповідачу строк до 30 грудня 2010 року подати до суду письмові заперечення проти позову та посилання на докази, якими вони обґрунтовуються, а також призначено розгляд справи на 30 грудня 2010 року.

Звертає увагу суду, що саме 30 грудня 2010 року нею був повною мірою проведений весь розрахунок за нерухомість у АДРЕСА_1 , що підтверджується розпискою, яка вказана вище.

30 грудня 2010 року, відповідно до рішення Рівненського міського суду, в особі головуючого судді Кухарця В.М. (оригінал знаходиться у Позивача, копія долучена до матеріалів справи), було: «Визнано дійсним, укладений 01 листопада 2010 року між «Дарувальником» - ОСОБА_4 та «Обдарованим» - ОСОБА_11 , договір дарування об`єктів нерухомого майна.

Визнано за ОСОБА_11 право власності на: квартиру АДРЕСА_3 ;

Земельну ділянку (для житлової та громадської забудови) площею 0,0439 га, кадастровий № :01:054:0673, що знаходиться в АДРЕСА_1 .».

Також позивачу було передано оригінал технічного паспорту по інвентаризаційній справі № 70381, реєстрований № 260-69-73319.

На підставі рішення Рівненського міського суду від 30.12.2010 року, позивачем було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . в Комунальному підприємстві Рівненське міське бюро технічної інвентаризації.

27 травня 2011 року було винесено Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області в особі головуючого Кухарця В.М., відповідно до якої визнано вважати анульованим Державний акт на право власності на земельну ділянку (серія ЯЗ №235682) площею 0,0439 га, виданий 30 березня 2009 року на імя ОСОБА_4 .

На підставі даної ухвали позивачем було отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 259172 від 21 листопада 2011 року.

Зважаючи на вищевикладене, вважає, що Договір дарування, укладений між сторонами насправді був вчинений як удаваний правочин з метою приховання іншого правочину, який насправді був ними вчинений, а саме Договору купівлі-продажу нерухомості по АДРЕСА_1 .

18 травня 2023 року було винесено ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області про відкриття провадження у справі № 569/8918/23 за позовною заявою Акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_14 , ОСОБА_3 про визнання прав іпотекодержателя.

Після отримання даної ухвали Рівненського міського суду Рівненської області їй стало відомо, що 25.07.2008 року між АКБСР «УКРСОЦБАНК», правонаступник АТ «АЛЬФАБАНК» та ОСОБА_14 , укладений кредитний договір № 303Ж. За умовами договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 145 000 дол.США, а остання зобов`язалась щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних, здійснювати щомісячне погашення кредиту у строк до 24.07.2033 року. Виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором було забезпечено іпотечним договором від 25.07.2008 року, реєстровий № 2045 між банком та ОСОБА_14 .

За умовами договору ОСОБА_14 передала в іпотеку банку земельну ділянку, загальною площею 0,0439 га, цільове призначення: для житлової та громадської забудови, що знаходиться на території Рівненської міської ради Рівненської області (земельній ділянці присвоєна адреса: АДРЕСА_2 ) та стане власністю Іпотекодавця після укладання договору іпотеки, а саме з моменту одержання Іпотекодавцем державного акту на право власності на земельну ділянку та його реєстрації в Книзі записів реєтрації державних актів на право власності на землю.

За умовами того ж договору іпотеки разом з земельною ділянкою передається незавершена будівництвом квартира (процент готовності 98 %) № 2, загальною площею 164,86 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить Іпотекодавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, укладеним 25.07.2008 року з ОСОБА_4 .

В подальшому січні 2024 року Акціонерне товариство "Сенс Банк" звернулося до Апеляційного суду Рівненської області з апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства "Сенс Банк" адвоката Ременюк Тетяни Олександрівни на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2008 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_14 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , про розірвання договору купівлі-продажу.

16 травня 2024 року було прийнято постанову Апеляційного суду Рівненської області у справі № 2-10181/08, якою апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Сенс Банк" було задоволено, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 грудня 2008 року скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_14 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_3 , про розірвання договору купівлі-продажу та визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва та земельну ділянку. Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

З даного рішення та матеріалів судової справи позивачу стало відомо, що договір купівлі продажу незавершеного будівництва та земельної ділянки між ОСОБА_4 - продавець та ОСОБА_14 - покупець було укладено 25 липня 2008 року.

В той же день, 25 липня 2008 року, між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступниками якого є Акціонерне товариство "Укрсиббанк", надалі Акціонерне товариство "Альфа-Банк", яке змінило назву на Акціонерне товариство "Сенс-Банк", та ОСОБА_14 укладено кредитний договір № 303Ж на суму 145000,00 дол. США. За умовами договору кредит надавався на купівлю незавершеної будівництвом квартири та забезпечувався іпотекою.

25 липня 2008 року між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_14 укладено іпотечний договір №303Ж-1, за умовами якого іпотекодавець передала іпотекодержателю в іпотеку земельну ділянку :01:054:0673 за адресою: АДРЕСА_2 та незавершена будівництвом квартира (процент готовності 98%) №2 за цією ж адресою.

25 липня 2008 року обтяження зареєстроване у Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Звертаючись з цим позовом 06 листопада 2008 року ОСОБА_4 вказувала, що умови договору купівлі продажу покупець ОСОБА_14 не виконала, а саме, не провела повний розрахунок, що підтверджується заявою ОСОБА_14 від 30 жовтня 2008 року, посвідчена приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Коломис О.В. реєстраційний №4404.

Вважає, що дії, вчинені даними особами, здійснювалися свідомо з метою введення в оману банківської установи, а в подальшому, під час продажу нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 для неї, Позивача, свідомо було приховано такі істотні обставини, як існування прав та обов`язків Іпотекодержателя Акціонерного-комерційного банку соціального розвитку "Укрсоцбанк".

З огляду на вищевикладене, Відповідачем умисно та свідомо було створено довірливі стосунки з нею, як Покупцем, та введено її в оману, замовчано наявність іпотечних зобов`язань третіх осіб, з метою вчинення правочину щодо відчуження майна за адресою АДРЕСА_1 та отримання грошових коштів.

Зважаючи на те, що станом на 30 грудня 2010 року, нею було передано всі кошти за купівлю-продаж нерухомості, що підтверджується розпискою від 30 грудня 2010 року, з огляду на ту обставину, що вартість квартири АДРЕСА_4 , відповідно до попереднього договору від 15 лютого 2010 року становила 931500 (дев`ятсот тридцять одну тисячу п`ятсот) гривень, керуючись ч. 2 ст. 230 ЦК України, ОСОБА_4 зобов`язана повернути відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі, тобто, 931500 грн * 2 = 1 863 000 грн.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, було нараховано індекс інфляції та 3% річних за користування грошовими коштами, що згідно до розрахунку, долученого додатком до даної позовної заяви становить 4 349 155 грн 31 коп.

Внаслідок даних обставин, вказує, що відбулися зміни в її психо-емоційному стані, що проявлялося в змінах настрою, головних болях, апатії до звичного ритму життя, небажанні спілкуватися з рідними та друзями, емоційних зривах.

Завдану їй моральну шкоду оцінює в 100 000 грн.

Просить позов задоволити.

Відзив представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката Пархоменка В.О.

У відзиві на позовну заяву від 16.08.2024 представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Пархоменко В.О. просив у позові відмовити повністю.

Зазначає, що ОСОБА_4 не визнає позовні вимоги та вважає їх безпідставними, а обставини викладені у позовній заяві такими, що не відповідають дійсності.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач по спливу 14 років з моменту укладення договору дарування нерухомого майна дізналась про перебування цього майна під іпотекою та просить визнати укладений договір дарування недійсним, оскільки вважає, що її ввели в оману, не повідомивши, що майно знаходиться під іпотекою. Також позивач, посилаючись на вказані обставини просить суд стягнути зі ОСОБА_4 збитки, інфляційні втрати, 3 відсотки річних та моральну шкоду.

У відповідності до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Таким чином, позивачці слід довести факт порушення її цивільного права ОСОБА_4 , в результаті чого їй було завдано шкоди. Слід пояснити суду, що ОСОБА_4 в момент вчинення оспорюваних правочинів була номінальним власником об?єктів нерухомого майна, що передавались по договору дарування.

В свою чергу фактичним власником виступав громадянин ОСОБА_9 , який як слідує із долучених до позову доказів, по довіреності укладав усі угоди та отримував кошти. В частині розписок про отримання коштів, ОСОБА_9 від свого імені зазначає про обов?язок передати право власності на будинок без визначення ОСОБА_4 як довірителя. Таким чином, ОСОБА_4 фактично не отримувала жодних коштів ні від Позивача, ні від ОСОБА_9 та взагалі не була знайомою з позивачкою.

Щодо перебування майна під іпотекою на момент укладення спірного договору дарування, пояснює наступне.

ОСОБА_4 не було відомо про перебування нерухомого майна під іпотекою, оскільки вона не вносила вказане майно під іпотеку та не мала кредитних зобов?язань перед банками чи іншими кредитними установами, які б забезпечувались іпотекою. Жодних доказів, які б це спростовували позивач не надала. ОСОБА_4 не мала на меті ввести позивачку в оману та приховати факт перебування майна під іпотекою при укладенні договору дарування. Відтак, позовні вимоги про стягнення зі ОСОБА_4 збитків внаслідок її свідомої протиправної поведінки є безпідставними.

Також у відповідності до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», що діяв станом на момент укладення оспорюваного договору - «у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою».

Щодо строків позовної давності. Згідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Щодо позовних вимог позивача про визнання недійсним договору дарування від 01 листопада 2010 року, стягнення збитків, індексу інфляції та 3 % річних, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки у відповідності до статті 257 ЦК України. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов?язано його початок у відповідності до статті 253 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до висновків Конституційного Суду України, який він зробив у своєму рішенні від 14.07.2020 року № 8-p/2020 «Набувач предмета іпотеки не позбавлений можливості отримувати інформацію про обтяження майна іпотекою самостійно або за допомогою третіх осіб та здатний виявити розумну обачність, щоб убезпечити себе від негативних наслідків, пов?язаних із набуттям статусу іпотекодавця, у тому числі і тих, що можуть настати у разі невиконання основного зобов?язання. Хоча обтяження майна іпотекою і впливає на можливість реалізації набувачем іпотечного майна свого конституційного права власності через обмежену правомочність розпоряджатися предметом іпотеки, втручання у таке право є мінімальним та спрямоване на врахування інтересів усіх суб?єктів вказаних правовідносин.» «...До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки...».

Враховуючи те, що з моменту укладення оспорюваного договору дарування по день звернення позивачкою до суду з зазначеним позовом пройшло більше 14 років, користуючись отриманим майном на праві власності, позивачка мала можливість отримати інформацію про обтяження свого майна іпотекою та вчасно звернутись до суду, а відтак пропустила встановлений законом строк позовної давності.

Просить відмовити у задоволенні позову.

Позиція державного реєстратора Центру надання адміністративних послуг Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області Ковальчук Людмили Сергіївни

13.01.2025 до суду надійшло клопотання ОСОБА_15 , в якому просила відмовити в залученні її в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача у справі. Вказує на те, що позивач - ОСОБА_3 обрала не ефективний спосіб судового захисту, залучаючи її до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

Державна реєстрація прав проводиться державним реєстратором не з власної ініціативи, а на підставі відповідної заяви, поданої зацікавленою особою. Відносини у сфері державної реєстрації речового права виникають між суб`єктом звернення за такою послугою та суб`єктом, уповноваженим здійснювати відповідні реєстраційні дії.

Позивач не оскаржує рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та не визнає недійсними чи незаконними документів, на підставі яких проведено відповідну державну реєстрацію прав.

Враховуючи викладене, державним реєстратором проведено реєстрацію набуття права власності у відповідності до вимог п. 48 Порядку №1127 та Закону №1952-IV на підставі поданих заявником документів.

Пояснення осіб у судовому засіданні

Позивач ОСОБА_3 у судовому засіданні підтримала обставини, викладені нею у позовній заяві. Пояснила, що у неї разом з ОСОБА_4 та її представниками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 була домовленість про купівлю-продаж даного нерухомого майна: квартири в будинку, що знаходиться на даній земельній ділянці.

У 2010 році у її сім`ї не було повної суми, а тому вони уклали Попередній договір, а потім Додатковий договір до основного. Вони передали тільки перший платіж за квартиру, а інші платежі було узгоджено сплатити в розстрочку. 30 грудня 2010 року вони передали останні кошти, які були необхідні за договором. Було вирішено укласти даний договір купівлі-продажу у формі договору дарування, задля уникнення зайвих фінансових витрат щодо реєстрації даного договору.

На момент купівлі їй не було відомо про наявність обтяжень за даним майном, оскільки це був перехідний період між реєстрами нерухомості. Вона вірила у добросовісність продавців.

Тільки у 2023 році їй стало відомо, що будинок є в іпотеці. Обтяження по майну впливають на його ціну. Гроші вона платила ОСОБА_4 , наразі в неї немає коштів та майна, тому вона є найбільш постраждалою особою.

Представник позивача - адвокат Михалевич Д.А. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задоволити.

Представник відповідача - адвокат Малишева А.А. заперечила проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що права та інтереси позивача не порушені, право власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,0439 га, кадастровий номер :01:054:0673, цільове призначення (використання) земельної ділянки для житлової та громадської забудови, що розташована в АДРЕСА_1 , було оформлено в законний спосіб, без будь-якого умислу й обману зі сторони її Довірительки.

Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_7 06.08.2025 надійшла заява, в якій позовні вимоги не визнає у повному обсязі та просить справу розглядати без її участі.

У судовому засіданні від 16.12.2025 було оглянуто справу № 2-1788/11, в якому винесено рішення Рівненським міським судом Рівненської області від 30 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 11.01.2011, за позовом ОСОБА_11 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, згідно якого визнано дійсним, укладений 01 листопада 2010 року між "Дарувальником" - ОСОБА_4 та "Обдарованим" - ОСОБА_11 , договір дарування об`єктів нерухомого майна.

Визнано за ОСОБА_11 право власності на:

- квартиру АДРЕСА_3 ;

- земельну ділянку (для житлової та громадської забудови) площею 0,0439 га, кадастровий №:01:054:0673, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Рух справи

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 19 липня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 15 жовтня 2024 року клопотання позивача ОСОБА_3 про витребування доказів задоволено.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2025 року клопотання позивача ОСОБА_3 про витребування доказів задоволено.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 16 січня 2025 року клопотання ОСОБА_8 про залучення третьої особи у справі задоволено. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_8 .

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 05 травня 2025 року у клопотанні представника відповідача ОСОБА_2 про заміну в справі неналежного відповідача відмовлено. Залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_9 .

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 06 серпня 2025 року підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Застосовані норми права та мотиви з яких виходить суд при прийнятті рішення

Згідно частини 1 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

У відповідності до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди та ін. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

15 лютого 2010 року між ОСОБА_4 (від імені якої діяв ОСОБА_9 ) (Продавець) та ОСОБА_16 (Покупець) було укладено попередній договір з передачею авансових платежів, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Качан О.О. та зареєстрований в реєстрі №129 (надалі Попередній договір).

Згідно пункту 1 Попереднього договору, Продавець зобов`язується продати Покупцеві, а Покупець зобов`язується купити у Продавця об`єкт нерухомості, а саме: одну квартиру двоквартирного житлового будинку та земельну ділянку, на якій розташована зазначена квартира двоквартирного житлового будинку, земельна ділянка належить Продавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №235682, виданого 30.03.2009 року Рівненською міською радою, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №17, кадастровий номер земельної ділянки :01:054:0673, цільове призначення (використання) земельної ділянки для житлової та громадської забудови, загальною площею 0,0439 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_5 . За погодженням сторін основний договір купівлі-продажу має бути укладено та нотаріально засвідчено не пізніше 01 вересня 2010 року. Пізніше, сторонами було внесено зміни до Попереднього договору купівлі-продажу, що стосувалися дати укладення договору купівлі-продажу й визначили кінцевий термін такого укладення 15 січня 2011 року.

Пунктом 2 Попереднього договору сторони домовилися про такі обов`язкові умови договору купівлі-продажу: сума договору купівлі-продажу має становити 931500 (дев`ятсот тридцять одну тисячу п`ятсот) гривень.

В пункті 3 Попереднього договору було визначено, що на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу Покупець передав, а представник Продавця ОСОБА_9 отримав грошові кошти у розмірі 607 500 (шістсот сім тисяч п`ятсот) гривень.

Пунктом 4 Попереднього договору було визначено, що при оформленні договору купівлі-продажу сума, що підлягатиме передачі, буде зменшена на суму переданого за цим правочину авансу і має становити 324 000,00 (триста двадцять чотири тисячі) гривень.

Вищевказаний Попередній договір був підписаний представником Продавця ОСОБА_9 , представником ОСОБА_4 за довіреністю від 10 квітня 2008 року за р.№499, посвідчену приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу.

На виконання умов вищевказаного Попереднього договору Покупець ОСОБА_16 передавала для ОСОБА_9 , грошові кошти (всю суму грошових коштів, яка була погоджена між сторонами за попереднім договором), про що ОСОБА_9 надав ряд розписок, зокрема:

-28 липня 2010 року на суму 10 000,00 (десять тисяч) доларів США. (розписка надана ОСОБА_9 особисто, не вказано, що діє в інтересах ОСОБА_4 - а.с. 23 том 1)

-25 серпня 2010 року на суму 158 000,00 (сто п`ятдесят вісім тисяч) грн. (заява ОСОБА_9 діє від імені ОСОБА_4 подана приватному нотаріусу про отримання коштів від ОСОБА_11 - том 1 а.с. 24)

-08 грудня 2010 року на суму 9 000,00 (дев`ять тисяч) доларів США. (розписка надана ОСОБА_9 , як представником ОСОБА_4 а.с. 25 том 1)

-30 грудня 2010 року на суму 11 000,00 (одинадцять тисяч) доларів США. (розписка надана ОСОБА_9 особисто, не вказано, що діє як представник ОСОБА_4 а.с. 26 том 1)

Таким чином, з досліджених в судовому засіданні доказів безспірно вбачається, що ОСОБА_17 діяв від імені ОСОБА_4 лише при отриманні коштів 25.08.2010 року та 08.12.2010 року.

01 листопада 2010 року між ОСОБА_4 (Дарувальник) та ОСОБА_11 (Обдаровувана) було укладено Договір дарування.

У відповідності до пункту 1.1. Договору дарування «…цим договором регулюються правовідносини щодо безоплатної передачі ОСОБА_18 права власності на предмет дарування, яким у цьому Договорі є:

-Житловий будинок літ. «А-2», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

-Земельна ділянка (для житлової та громадської забудови), площею 0,0439 га, яка належить на підставі державного акту серії ЯЗ №235682 на праві власності на земельну ділянку від 30.03.2009 року і розташована за адресою: АДРЕСА_2 ».( том 1 а.с. 27)

Так, сторонами договору було здійснено його виконання, передано у власність вищевказані об`єкти нерухомого майна, однак, сторони не дотрималися вимог щодо його нотаріального засвідчення, а відтак Обдаровувана звернулась до суду щодо визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на об`єкти нерухомого майна.

30 грудня 2010 року Рівненським міським судом Рівненської області було винесено рішення у справі №2-14380, у відповідності до якого було визнано дійсним, укладений 01 листопада 2010 року між «Дарувальником» - ОСОБА_4 та «Обдарованим» - ОСОБА_11 договір дарування. Визнано за ОСОБА_11 право власності на квартиру АДРЕСА_3 ; земельну ділянку (для житлової та громадської забудови) 0,0439 га, кадастровий номер №:01:054:0673, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . ( том 1 а.с. 30)

Судом також встановлено, що ОСОБА_11 ( ОСОБА_13 ) на підставі вказаного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 30.12.2010 року у справі 2-14380, 2010 зареєструвала право власності на квартиру АДРЕСА_4 , що стверджується витягом про державну реєстрацію прав ( том 1 а.с. 29)

З оглянутої в судовому засіданні справи 2-14380/2010 року вбачається, що ОСОБА_10 19.05.2011 року особисто звернулась до суду із заявою про роз`яснення рішення ( а.с. 25 справи 2-14380/2010

27 травня 2011 року було винесено ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області , відповідно до якої визнано вважати анульованим Державний акт на право власності на земельну ділянку (серія ЯЗ №235682) площею 0,0439 га, виданий 30 березня 2009 року на імя ОСОБА_4 ( а.с. 35 том 1).

На підставі даної ухвали ОСОБА_3 було отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯК № 259172 від 21 листопада 2011 року (том 1 а.с. 36).

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 особисто вчиняла всі дії щодо визнання договору дарування дійсним та подальшої реєстрації права власності на спірне майно.

Судом також всатновлено, що 18 травня 2023 року було винесено ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області про відкриття провадження у справі № 569/8918/23 за позовною заявою Акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_14 , ОСОБА_3 про визнання прав іпотекодержателя ( том 1 а.с. 40).

Позивачем не заперечувався той факт, що позичальником та іпотекодавцем виступала ОСОБА_14 , належних та допустимих доказів, що ОСОБА_4 під час укладення договору дарування 01.11.2010 року була обізнана про існування іпотеки суду не надано.

Щодо доводів позивача, що вказаний договір дарування є удаваним, суд зазначає таке.

Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови,що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин учинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто, сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний "маскувати" волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Єдиним правовим наслідком кваліфікації правочину як удаваного є застосування до правовідносин, які виникли на його підставі, норм, що регулюють цей правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 серпня 2022 року в справі № 607/5148/20 (провадження № 61-5177св22), від 22 лютого 2023 року в справі № 755/912/21 (провадження № 61-11314св22)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2023 року у справі № 711/5843/20 (провадження № 61-11687св21) зазначено:

"удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (стаття 235 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що:

з урахуванням принципу розумності, очевидно, що позов про визнання правочину удаваним є приватно-правовою конструкцією, спрямованою на захист приватних (цивільних) прав та інтересів;

цивільний суд за позовом про визнання правочину удаваним захищає приватні (цивільні) права (інтереси) позивача, які порушені, невизнані або оспорені відповідачем;

приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання позову про визнання правочину удаваним не для захисту приватних (цивільних) прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту всупереч його призначенню (зокрема, для унеможливлення застосування до сторони чи сторін відповідного правочину Закону України "Про запобігання корупції"). При цьому, у разі використання приватно-правового інструментарію (зокрема, ініціювання позову про визнання правочину удаваним не для захисту цивільних прав та інтересів) не для захисту приватних (цивільних) прав та інтересів, а для унеможливлення застосування до сторони чи сторін відповідного правочину Закону України "Про запобігання корупції", то відсутні порушені, невизнані або оспорені відповідачем приватні (цивільні) права (інтереси) позивача;

відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Обміркувавши обставини справи, встановлені судом, та аргументи учасників справи, суд, зауважує, що, позивач посилалася на те, що договір дарування порушує її інтереси та права, оскільки правочин був платним.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною першою статті 718 ЦК України визначено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Згідно із частиною другою статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20).

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Судом встановлено, що сам позивач особисто підписала договір дарування та зверталась із позовом до Рівненського міського суду про визнання договору дарування дійсним й відповідно Рівненським міським судом Рівненської області було винесено рішення від 30 грудня 2010 року у цивільній справі №2 - 14380/10 про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на об`єкти нерухомого майна, позовні вимоги ОСОБА_10 було задоволено, а саме: визнано дійсним, укладений 01 листопада 2010 року між ОСОБА_19 та Обдарованим ОСОБА_10 договір дарування об`єктів нерухомого майна.

Вищевказане рішення Рівненського міського суду Рівненської області у цивільній справі №2 - 14380/10 про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на об`єкти нерухомого майна станом на дату розгляду даної цивільної справи є чинним та нескасованим.

Отже, ОСОБА_3 особисто зверталась до суду з позовом про визнання договору дарування дійсним і на підставі рішення суду у вказані справі остання зареєструвала право власності на спірне майно (том 1 а.с. 29, 30).

Відтак, позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що вказаний правочин був удаваним, оскільки позивач, особисто зверталась до суду про визнання договору дарування дійсним.

Щодо вимог позивача про визнання договору дарування недійсним, з підстав введення її в оману, суд зазначає таке.

Як на підставу визнання оспорюваного договору дарування недійсним позивач покликається на укладення договору шляхом обману - введення її в оману, оскільки її навмисно, цілеспрямовано введено в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину, так як від неї було приховано той факт, що відносно спірного майна існували іпотечні зобов`язання.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

До обставин, які мають істотне значення, частиною першою статті 229 ЦК України віднесено природу правочину, права та обов`язки сторін, такі властивості і якості речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

За роз`ясненнями, наданими в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 6 листопада 2009 року, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторонни в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Вчинення правочину під впливом обману зумовлене деформацією волі, на яку вплинула протиправна поведінка іншої особи, спрямована на формування наміру в іншої особи вчинити правочин, посилаючись на хибне уявлення про обставини, які мають істотне значення. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України.

Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження наявності умислу в діях відповідача на введення її в оману. Покликання позивача як на факт обману зі сторони відповідача на те, що відповідач не повідомила про те, що спірне майно перебуває в іпотеці, суд до уваги не приймає.

В судовому засіданні встановлено, що під час укладення попереднього довогору з передачею авансових платежів від 15.02.2010 року п.8 встановлено, що продавець, представник продавця стверджує, що об`єкт, який буде предметом купівлі-продажу на день укладення договору не буде переданий в іпотеку, не буде знаходитись під арештом і забороною відчуження (том 1 а.с. 20-21)

Вказаний попередній договір посвідчений нотаріально та нотаріусом перевірена вся надана сторонами інформація щодо умов укладення договору.

В подальшому, позивачем особисто укладено договір дарування від 01.11.2010 року, де у п.2 вказаного договору Дарувальник гарантує, що предмет дарування належить тільки йому та не знаходиться під забороною відчуження, арештом (том 1 а.с. 27)

З оглянутої в судовому засіданні цивільної справи № 2-14380/2010 рік вбачається, що позивач ОСОБА_3 ( ОСОБА_12 ) особисто 16 грудня 2010 року звернулась до суду з позовною заяврою про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на об`єкти нерухомого майна.

Позивач свідомо звернулась саме до суду про визнання договору дарування дійсним, свідчить, на думку суду, про недбальство позивача, а не умисел відповідача на введення його в оману, оскільки, якби позивач посвідчила б вказаний долговір нотаріально, то при посвідченні договору нотаріус перевірив би чи перебуває спірне майно під іпотекою чи забороною.

В судовому засіданні позивачем не надано належних та допустимих доказів, що відповідачу ОСОБА_4 було відомо про перебування нерухомого майна під іпотекою, оскільки ОСОБА_4 не вносила вказане майно під іпотеку та не мала кредитних зобов?язань перед банками чи іншими кредитними установами, які б забезпечувались іпотекою. Жодних доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_4 мала на меті ввести позивачку в оману та приховати факт перебування майна під іпотекою при укладенні договору дарування суду не надано.

Оскільки позивач жодними належними та допустимими доказами не довів, що договір укладений шляхом обману, а також, що укладення спірного договору не відповідало її внутрішній волі, то дані доводи позивача повністю спростовані вищенаведеними дослідженими та перевіреними доказами, тому вимоги позивача є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

Щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 збитків у розмірі 1 863 000 (один мільйон вісімсот шістдесят три тисячі) грн., інфляції та трьох відсотків річних у розмірі 4 349 155 (чотири мільйони триста сорок дев`ять тисяч сто п`ятдесят п`ять) грн. 31 коп., то суд зазначає наступне.

За змістом ч.2 ст. 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з ч.1 ст.188 ЦПК України похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

Дані вимоги є похідними від основної позовної вимоги про визнання правочинів недійсними, тому до задоволення не підлягають.

Щодо стягнення моральної шкоди з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в розмірі 100000 (сто тисяч) грн. 00 коп., то такі вимоги також не підлягають до задоволення.

Позивач вказував, що внаслідок даних обставин, розуміння, що вона може залишитися без власного будинку, в якому проживала її сім`я, усвідомлюючи те, що її ввели в оману, відбулися зміни в моєму психо-емоційному стані, що проявлялося в змінах настрою, головних болях, апатії до звичного ритму життя, небажанні спілкуватися з рідними та друзями, емоційних зривах.

З огляду на вищевикладене, суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та непов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до п. 9 цієї ж постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Пунктом 5 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справа про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі, чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Шкода підлягає відшкодуванню особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок, а при відсутності будь-якої з цих ознак не може бути покладено на відповідача обов`язку відшкодування шкоди.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди предметом доказування є не тільки факт неправомірних дій (бездіяльності), а також виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) та заподіянням шкоди.

Звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, позивач має довести, яких саме втрат немайнового характеру (моральну шкоду) він зазнав, та яке саме їх матеріальне вираження. Недоведеність позивачем зазначених обставин у справі є підставою для відмови у задоволенні позову.

Саме через страждання особи визначається поняття моральної шкоди, в свою чергу стражданням є відчуття глибоких душевних мук чи сильного фізичного болю, а не будь-яка тривала чи короткочасна негативна емоція, що може виникати у особи, як реакція на ті, чи інші дії або бездіяльність.

Суд вважає, що ні в судовому засіданні, ні в матеріалах справи не здобуто достатніх доказів які підтвердили б обгрунтування підстав позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди з відповідача. Позивачем не надано об`єктивних та переконливих доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди у причинному зв`язку з діями відповідача, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача щодо стягнення заявленої ним суми у відшкодування моральної шкоди з відповідача, а відтак у задоволенні позовних вимог у цій частині необхідно відмовити.

Судові витрати

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову, тому судові витрати по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу покладаються на позивача, оскільки відповідно до ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача у такому випадку судові витрати не підлягають.

Керуючись ст. 3, 4, 10 - 13, 81, 89, 141, 258, 259, 263 - 265, 268, 272, 273, 352 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОРГПРОМ АГРО», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , державний реєстратор Центру надання адміністративних послуг Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області Ковальчук Людмила Сергіївна, державний реєстратор Центру надання адміністративних послуг Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області Данилевич Ірина Євгенівна, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про визнання правочинів недійсними та стягнення збитків та моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач - ОСОБА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_6 ; РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач - ОСОБА_4 , адреса проживання: АДРЕСА_7 ; РНОКПП НОМЕР_1 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОРГПРОМ АГРО», місцезнаходження: 14000, м. Чернігів, вул. П`ятницька, 39; .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , адреса: АДРЕСА_8 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_8 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_7 , адреса: АДРЕСА_9 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний реєстратор Центру надання адміністративних послуг Городоцької сільської ради Рівненського району Рівненської області Ковальчук Людмила Сергіївна, адреса: 35331, Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Городок, вул. Шевченка, 4.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - державний реєстратор Центру надання адміністративних послуг Варковицької сільської ради Дубенського району Рівненської області Данилевич Ірина Євгенівна, адреса: 35612, Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Варковичі, вул. Шевченка, 15.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_8 , адреса: АДРЕСА_10 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_9 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 23.12.2025.

Суддя Н. Г. Кучина