КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/2190/19 Головуючий у суді І інстанції Василишин В.О.
Провадження № 22-ц/824/9013/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Журби С.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення майнової та моральної шкоди, заподіяної малолітніми особами:ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 ; внаслідок підпалу належного позивачу на праві власності вантажного автомобіля марки «DAF 75250СF», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

За наслідками вчинення малолітніми дітьми суспільно-небезпечного діяння, що призвело до завдання позивачу майнової шкоди, їх батьки зобов`язані нести цивільну відповідальність шляхом відшкодування потерпілій стороні майнової шкоди.

Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи від 06 вересня 2017 року за № 12-2/905 майнова шкода, завдана позивачу внаслідок пошкодження (знищення) його автомобіля марки «DAF75250СF», реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 404 513,55 грн, оскільки відновлювальний ремонт транспортного засобу неможливий та економічно недоцільний.

В результаті суспільно-небезпечних діянь з боку малолітніх дітей ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , позивач отримав також і моральну шкоду, яка полягає у його душевних стражданнях внаслідок фактичного знищення його автомобіля, позбавлення права на керування транспортним засобом, позбавлення права на заняття господарською діяльністю, відповідно й позбавлення права на доходи від вантажних перевезень.

Отже, внаслідок вчинення малолітніми дітьми суспільно-небезпечного діяння, які мають правові наслідки, позивачу завдано матеріальної шкоди у розмірі 404 513,55 грн та моральної шкоди у розмірі 60 000,00 грн, яку він просив стягнути солідарно з відповідачів.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що 20 липня 2017 року приблизно о 15:30 год. на той час малолітні діти ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 ,вчинили суспільно-небезпечне діяння шляхом підпалу (знищення) вантажного автомобіля марки «DAF 75250СF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого Броварським ВРЕР ДАІ при УДАІ ГУМВС в Київській області 29 серпня 2012 року, належить на праві власності ОСОБА_1 .

Відомості за фактом вчинення малолітніми дітьми суспільно-небезпечного діяння були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 липня 2017 року № 0002847 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 194 КК України.

Малолітній вік ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння унеможливлював притягнення їх до кримінальної відповідальності.

10 червня 2020 року уповноваженою особою слідчого відділу Броварського ВП ГУНП у Київській області - слідчим Левкович О.В. за результатами досудового розслідування у кримінальному провадженні від 21 липня 2017 року № 0002847 було прийняте остаточне процесуальне рішення у виді постанови про закриття кримінального провадження на підставі статті 22 КК України (постанова слідчого набрала законної сили і не оскаржувалася).

Знищення вказаного вище автомобіля сталося внаслідок неконтрольованих дій малолітніх дітей з боку їх батьків (відповідачів у справі), однак у досудовому розслідуванні було допущено тяганину, що змусило позивача звернутися у 2019 році з позовом до Броварського міськрайонного суду Київської області.

До позовної заяви було приєднано копію висновку судової автотоварознавчої експертизи від 06 вересня 2017 року № 12-2/905 та зазначено, що оригінал цього висновку знаходиться у матеріалах кримінального провадження.

11 червня 2020 року позивачем було подано до суду заяву з додатками про приєднання до матеріалів цивільної справи копії постанови слідчого від 10 червня 2020 року про закриття кримінального провадження, а також цією ж заявою позивач просив витребувати з Броварського ВП ГУНП в Київській області належним чином засвідчені копії матеріалів кримінального провадження № 0002847, які були вкрай необхідні для повного та об`єктивного розгляду справи по суті.

26 березня 2023 року представником відповідача ОСОБА_4 - адвокатом Шевченко К.М. також було подано клопотання про витребування із Броварського ВП ГУНП в Київській області копію протоколу одночасного допиту малолітніх дітей ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які містяться у матеріалах кримінального провадження № 0002847.

Однак суд першої інстанції без належного обґрунтування відмовив у задоволенні заяв та клопотань сторін у справі.

При дослідженні матеріалів справи суд взагалі не акцентував уваги на наявності чи відсутності у позивача чи іншої особи оригіналу висновку судової автотоварознавчої експертизи, проведеної у ході досудового розслідування, адже при належному керуванні ходом судового процесу та сприянні сторонам у реалізації їх прав та обов`язків всі незначні недоліки могли бути елементарно усунуті до прийняття рішення по суті. Суд обмежився лише допитом судового експерта, який підтвердив об`єктивність висновку автотоварознавчої експертизи.

Суд першої інстанції помилково визнав обставини справи недоведеними, у той час коли органом досудового розслідування були детально встановлені всі без винятку обставини вчинення малолітніми дітьми суспільно-небезпечного діяння, допитувалися за участю батьків діти, допитувалися свідки, проводилися слідчі експерименти за участю понятих, призначалися та проводилися необхідні судові експертизи, що в сукупності підтверджувало повну та беззаперечну винуватість малолітніх дітей у вчиненому діянні, що знайшло своє відображення у процесуальному документі слідчого про закриття кримінального провадження.

Крім того, суд не звернув увагу, що відповідачі не надали до суду жодних належних та допустимих доказів щодо відсутності на той час у діях їх малолітніх дітей суспільно-небезпечного діяння, передбаченого частиною 2 статті 194 КК України, і це при тому, що їх протиправні суспільно-небезпечні діяння (вина) детально були викладені у постанові слідчого про закриття кримінального провадження від 10 червня 2020 року (з нереабілітуючих підстав).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - адвокат Шевченко К.М. вказує, що судом було відмовлено у задоволенні клопотань про витребування доказів у зв`язку з відсутністю належного обґрунтування необхідності та важливості для розгляду справи витребування запитуваних матеріалів кримінального провадження.

В подальшому, скоригувавши свою позицію у справі, відпала необхідність у заявлені належним чином обґрунтованого клопотання представником ОСОБА_4 . Також, повторно належним чином обґрунтоване та подане у відповідності до вимог ЦПК України клопотання про витребування даних матеріалів не заявлялось і представником позивача.

Твердження апеляційної скарги щодо не роз`яснення судом прав та обов`язків учасникам справи не відповідає дійсності, оскільки судом в межах дотримання процедури судового розгляду здійснювалось уточнення у присутніх учасників справи в залі судового засідання, чи потребують вони роз`яснення їх прав та обов`язків. Окрім того, усі сторони користувались послугами адвокатів, які надавали їм правничу допомогу.

Посилання позивача щодо обставин ненадання ним оригіналів документів, долучених до позовної заяви та не уточнення судом наявності таких документів у позивача чи інших сторін свідчить про завчасну підготовку до апеляційного розгляду, а саме з 2019 року по 2025 рік у позивача було достатньо часу та можливостей витребувати завірені належним чином копії документів, на які він посилався у позові (наприклад, висновок експерта від 06 вересня 2017 року № 12-2/905), а тим паче оригінал технічного паспорту на транспортний засіб. На це неодноразово зверталась увага позивача представниками відповідачів.

Натомість до матеріалів справи представником позивача була здійснена спроба долучити посвідчену адвокатом фотокопію технічного паспорту на транспортний засіб, однак належним чином недоведене походження даної фотокопії, у зв`язку з чим представнику позивача було відмовлено у долученні даного документа до матеріалів цивільної справи.

Оригіналу технічного паспорту в судовому засіданні протягом 6 років представником позивача так і не надано, а у позовній заяві не міститься інформації про неможливість його надання.

Саме існування, а не достовірність висновку експерта від 06 вересня 2017 року № 12-2/905 було підтверджено самим експертом, однак достовірної інформації щодо процедури проведення експертизи, взятих зразків з інтернету для порівняльного аналізу, матеріалів якими експерт користувався при проведенні експертного дослідження, експерт так і не зміг навести та обґрунтувати допустимість таких методів.

Інших способів захисту своїх прав та інтересів позивач та його представник не використали. Не подавались клопотання про проведення повторної експертизи транспортного засобу, не надавались документи, які б підтверджували належність транспортного засобу позивачу на момент знищення його майна та розгляду справи в порядку цивільного судочинства, не заявлялось клопотання про допит малолітніх осіб, батьки яких є відповідачами у справі.

На підставі викладеного просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Трепетьон В.В. зазначає, що судом було відмовлено у задоволенні клопотання позивача щодо витребування матеріалів кримінальної справи (а саме допиту малолітніх осіб) у зв`язку з відсутністю належного обґрунтування необхідності та важливості для розгляду справи витребування запитуваних матеріалів кримінального провадження. За час тривалого судового розгляду повторно таке клопотання про витребування доказів, необхідних для доведеності обставин цивільного спору, не заявлялось представником позивача. У той час, як були заявлені заперечення представників відповідачів щодо неналежності висновку експерта, у тому числі з підстав надання непосвідченої фотокопії без зазначення у кого знаходиться оригінал. Клопотання про витребування оригіналу даного висновку чи інших матеріалів позивачем не заявлялось.

Позивач посилався на копію свідоцтва власника транспортного засобу, а відповідачі поставили дану копію під сумнів. Проте на роз`яснення суду і вимогу відповідачів оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, договір купівлі-продажу, акт проходження технічного огляду або інші докази не були надані позивачем. При цьому він не оскаржує ту обставину, що ним не було доведено належними і достовірними доказами, що він є власником транспортного засобу, який був у належному та справному стані. У той же час позивачем подано апеляційну скаргу з формальних підстав без доведеності належності йому майна.

ОСОБА_1 безпідставно зазначає, що з матеріалів справи вбачається, що малолітніми дітьми було знищено транспортний засіб, адже згідно відомостей, внесених до ЄРДР, справа закрита на підставі статті 22 КК (за віком осіб, які можуть бути притягнені до кримінальної відповідальності).

Відповідачі посилались на ті факти, що у кримінальному провадженні вирок відсутній, відповідно вина осіб не встановлена. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених КПК України. Відтак, обставини закритої кримінальної справи не можуть вважатися доказами протиправної поведінки.

Просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В судових засіданнях суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник - адвокат Ярмоленко А.М. підтримували доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Трепетьон В.В. у судовому засіданні 10 грудня 2025 року заперечувала проти доводів апеляційної скарги,просила залишити її без задоволення.

Інші учасники справи в судові засідання не з`явились, про чергову дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка в судове засідання 24 грудня 2025 року відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу в судових засіданнях, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що у слідчому відділі Броварського ВП ГУНП в Київській області знаходилось кримінальне провадження від 21 липня 2017 року № 0002847, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за частиною 2 статті 194 КК України, за фактом знищення вантажного автомобіля марки «DAF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , 2005 року народження, спільно з ОСОБА_10 , 2009 року народження, та ОСОБА_12 , 2006 року народження.

Постановою старшого слідчого слідчого відділу Броварського ВП ГУНП в Київській області Левкович О.В. від 10 червня 2020 року вказане кримінальне провадження було закрите у зв`язку з недосягненням віку малолітніх осіб, які вчинили суспільно-небезпечне діяння, з якого може наставати кримінальна відповідальність.

Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи від 06 вересня 2017 року за № 12-2/905, складеного судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Будушевського І.В., ринкова вартість автомобіля марки «DAF» моделі «75250CF», реєстраційний номер НОМЕР_2 , станом на 20 липня 2017 року могла становити 404 513,55 грн. Матеріальний збиток, заподіяний власнику вказаного автомобіля, внаслідок його пошкодження, міг становити 404 404 513,55 грн.

Допитаний у судовому засіданні експерт ОСОБА_13 зазначив, що питання стосовно копії технічного паспорту не стояло, під час огляду транспортного засобу робився відповідний акт, в експертизі прописано номер шасі. На той час можливо було зробити тільки аналогічну експертизу, він користувався інтернет-ресурсами. Стосовно п`яти однакових авто у висновку зазначив, що це посилання з інтернет-ресурсу на аналогічні транспортні засоби. На вирішення експертизи не ставилося питання щодо вартості продажу автомобіля, складений висновок вважає повним.

Встановивши наведені обставини, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову виходячи з того, що позивачем не доведено наявності чотирьох елементів складу цивільного правопорушення з боку відповідачів, а саме, що: заподіяна шкода сталася внаслідок неправомірних дій (бездіяльності) відповідачів і тільки такі дії (бездіяльність) стали єдиною та достатньою причиною заподіяння шкоди; шкода є реальною; протиправна дія (бездіяльність) заподіювачів шкоди є причиною, а шкода, якої завдано особі, наслідком такої протиправної поведінки, що, на думку суду, унеможливлює застосування до останніх цивільної відповідальності у вигляді відшкодування майнової та моральної шкоди.

Проте колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової і моральної (немайнової) шкоди є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених частиною другою статті 16 ЦК України.

Частиною другою статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, а отже підставою цивільно-правової відповідальності, як обов`язку відшкодувати шкоду, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої статті 22 ЦК України).

За приписами частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала на підставі частини першої статті 1166 ЦК України.

Для покладення на особу-правопорушника відповідальності за заподіяну майнову шкоду необхідна наявність складу цивільного правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина особи, яка завдала шкоду.

Загальні правила відшкодування завданої особі недоговірної шкоди передбачені статтею 1166 ЦК України, яка встановлює, що будь-яка майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам або майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, в повному обсязі. Якщо мають місце спеціальні підстави, що надають можливість застосовувати до правовідносин положення інших статей § 1 Глави 82 ЦК, треба застосовувати спеціальні норми.

Аналіз положень статті 1166 ЦК України дозволяє дійти висновку, що загальною підставою деліктної відповідальності є протиправне, винне діяння заподіювача шкоди (цивільне правопорушення), яке містить такі складові: протиправна поведінка особи, настання шкоди, причинний зв`язок між ними та вина заподіювача шкоди.

Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.

Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права.

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди.

Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності).

Відсутність будь-якої з цих умов є підставою для звільнення особи від відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

Водночас цивільне законодавство (частина друга статті 1166 ЦК України) в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Тобто, відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди. При цьому на позивача покладається обов`язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяними збитками.

У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоду, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок, відповідач доводить відсутність протиправності та вину (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20).

Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та наслідками полягає в тому, що шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки, тобто не існує будь-яких інших обставин, які вплинули на ці події (опосередкований причинний зв`язок).

Вина, тобто психічне ставлення особи до вчиненого нею протиправного діяння, а також до негативних наслідків, що настали в результаті такої поведінки або діяння, можлива у формі умислу або необережності. Умисел полягає в тому, що особа розуміє значенні своїх дій, передбачає настання негативних наслідків і свідомо їх допускає. Необережність полягає в тому, що особа не передбачає можливість завдання шкоди при обов`язку її передбачити.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Суд першої інстанції, відмовивши у задоволенні позовних вимог, не вказав, яку саме обставину не довів позивач, що свідчить про необґрунтованість і невмотивованість оскаржуваного судового рішення.

Спірні правовідносини виникли із завдання позивачу шкоди, внаслідок знищення його автомобіля шляхом підпалу.

Відомості за фактом знищення майна ОСОБА_1 були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 21 липня 2017 року за № 0002847 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 194 КК України.

З матеріалів справи вбачається, що шкода була завдана внаслідок дій малолітніх осіб: ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Батьками ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_2 та ОСОБА_14 (а.с. 7, т. 1).

Батьками ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 8, т. 1).

Батьками ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (а.с. 9, т. 1).

Із постанови слідчого про закриття кримінального провадження вбачається, що в ході досудового розслідування встановлено, що 20 липня 2017 року приблизно о 15:00 год. ОСОБА_8 , 2005 року народження, спільно з ОСОБА_10 , 2009 року народження, та ОСОБА_9 , 2006 року народження, перебуваючи за адресою: Київська область, Броварський район, смт. Калинівка, поблизу гаражного кооперативу № 1, здійснили підпал автомобіля марки «DAF» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , належний ОСОБА_1 , спричинили останньому майнову шкоду.

В ході проведення досудового розслідування проведена судово-товарознавча експертиза, згідно якої встановлено ринкову вартість автомобіля марки «DAF» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на 20 липня 2017 року, яка могла становити 404 513,55 грн.

Проведено судову пожежо-технічну експертизу, в ході якої встановлено, що причиною виникнення пожежі ватажного автомобіля «DAF» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який знаходився на відкритій території біля гаражу № НОМЕР_4 гаражного кооперативу № 1 смт. Калинівка Броварського району Київської області, є займання горючих матеріалів в осередку пожежі, внаслідок дії на них стороннього джерела відкритого полум`я (а.с. 214-218, т. 1).

Кримінальне провадження було закрите у зв`язку з недосягненням віку малолітніх осіб, як вчинили суспільно-небезпечне діяння, з якого може наставати кримінальна відповідальність (стаття 22 КК України).

Отже, наведеною постановою встановлено, що малолітні ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 вчинили підпал автомобіля, який належить позивачу ОСОБА_1 .

Ці обставини були встановлені на підставі огляду місця події, допиту малолітніх ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в якості свідків щодо обставин події.

Відповідачі вищевказану постанову не оскаржили, а отже погодились із викладеними у ній обставинами.

З урахуванням наведеного, виниклі правовідносини регулюються такими нормами матеріального права.

Як передбачено у статті 6 СК України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років, неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

В силу частин першої, другої статті 150 СК України на батьків покладається обов`язок виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний моральний розвиток.

Малолітня особа не несе відповідальності за завдану нею шкоду (частина друга статті 31 ЦК України).

Відшкодування шкоди на підставі спеціальних умов відповідальності відбувається в межах спеціальних деліктів.

Так, частиною першою статті 1178 ЦК України передбачено, що шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.

За загальним правилом цього положення відповідальність за шкоду, завдану малолітніми особами, несуть батьки (усиновлювачі), опікуни малолітньої особи або інша фізична особа, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи. Оскільки обов`язок здійснювати виховання дитини покладається в рівній мірі на обох батьків, обидва батьки в рівній мірі несуть відповідальність за шкоду, завдану малолітньою особою. При цьому відповідальність покладається на них незалежно від того, чи проживають вони разом з дитиною, чи ні.

Як вбачається із наведених вище норм, які регулюють деліктні правовідносини, вина заподіювача презюмуються, аж доки він не доведе свою невинуватість. Разом з тим, деліктну відповідальність за завдану шкоду можуть нести тільки особи, які здатні розуміти значення своїх дій та оцінювати їх можливі наслідки, тобто при наявності вини. Проте шкода, завдана малолітньою особою також підлягає відшкодуванню її батьками, а умовою відповідальності батьків є їх власна винна поведінка, яка виявляється у несумлінному здійсненні або ухиленні ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою дитиною. Для того, щоб довести відсутність своє вини вони повинні обґрунтувати неможливість здійснення належного виховання.

Водночас, відповідачі не навели своїх доводів, за яких суд мав би дійти висновку, що вони сумлінно ставились до своїх батьківських обов`язків, а заподіяна їх дітьми шкода не є наслідком несумлінного здійснення ними нагляду за малолітніми дітьми. Малолітні діти віком від 7 до 11 років знаходились без нагляду батьків, які не контролювали їх переміщення по населеному пункту, що призвело до того, що діти обрали місцем для проведення свого дозвілля чужий автомобіль, який потім заради забави вирішили підпалити.

Таким чином, винуватими у заподіянні шкоди позивачу є саме відповідачі, як батьки малолітніх дітей, які не здійснювали належний нагляд за ними.

Посилання представника ОСОБА_2 - адвоката Трепетьон В.В. на те, що позивач не довів належність йому пошкодженого автомобіля апеляційний суд розцінює як намагання уникнути відповідальності за заподіяну шкоду. Належність автомобіля марки «DAF 75250СF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 на праві власності перевірялось органами досудового розслідування, що відображено в процесуальних документах, які були складені на стадії досудового слідства і в яких ОСОБА_1 був визнаний потерпілим. У відзивах на позовну заяву відповідачі також не ставили під сумнів право власності позивача на знищений автомобіль, отже він на стадії підготовчого провадження у справі і не надавав суду оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Вперше щодо наявності в матеріалах справи такого свідоцтва представник ОСОБА_2 - адвокат Беженцев Ф.В. заявив лише у жовтні 2023 року (а.с. 23, т. 3), тоді як підготовче провадження було закрите ухвалою суду від 26 листопада 2021 року (а.с. 89, т. 2). Всі заявлені сторонами клопотання після цієї дати судом залишались без розгляду.

Крім того, під час перегляду справи в апеляційному порядку представник позивача надав суду для огляду оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого Броварським ВРЕР ДАІ при УДАІ ГУМВС в Київській області 29 серпня 2012 року, яким додатково засвідчено належність на праві власності ОСОБА_1 автомобіля марки «DAF 75250СF», реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У частині третій статті 12, частинах першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, у тому числі випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права, зокрема статтею 1166 ЦК України.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу, а позивач у свою чергу повинен довести наявність шкоди та її розмір.

На доведення розміру заподіяної майнової шкоди позивач надав суду висновок судової автотоварознавчої експертизи від 06 вересня 2017 року за № 12-2/905, складений судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Будушевським І.В. в рамках кримінального провадження № 0002847.

Представник відповідача - адвокат Трепетьон В.В. не погоджуються із розміром майнової шкоди, яка заявлена позивачем до стягнення на підставі вказаного висновку судової автотоварознавчої експертизи, вважаючи, що якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після події, в якій він був пошкоджений.

Оцінюючі зазначені доводи сторони відповідача, суд апеляційної інстанції виходить з такого.

Згідно із статтею 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Тобто, розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент його знищення або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У пункті 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз`яснено, що при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК України. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як вбачається із вищевказаного висновку експерта, на підставі зовнішнього технічного огляду досліджуваного КТЗ марки «DAF» моделі 75250СF» номерний знак НОМЕР_1 , та перелічених пошкоджень встановлено, що в результаті пожежі всі базові складові частини КТЗ повністю знищені та потребують заміни. В такому випадку відновлювальний ремонт, відповідно до технічних вимог виробника, неможливий та економічно недоцільний. Тому вартість матеріального збитку у даному випадку визначається такою, що дорівнює ринковій вартості досліджуваного транспортного засобу у непошкодженому стані і становить 404 513,55 грн.

Згідно зі статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), який згідно зі статті 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2021 року у справі № 204/5314/18 та від 02 грудня 2021 року у справі № 753/17190/18.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України).

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

У справі, яка переглядається, належний позивачу на праві власності транспортний засіб «DAF 75250СF», реєстраційний номер НОМЕР_1 , був фізично знищений внаслідок його підпалу малолітніми ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які не були володільцями і не здійснювали діяльність, пов`язану із джерелом підвищеної небезпеки, на законних підставах.

Оскільки у цій справі відшкодовується шкода, завдана внаслідок вчинення кримінального правопорушення неосудними малолітніми особами, тобто такими, що не досягли віку, з якого настає кримінальна відповідальність, то при визначенні розміру заподіяної позивачу шкоди, колегія суддів не вбачає підстав керуватися нормами Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Крім того, у суду відсутні підстави не брати до уваги висновок експерта від 06 вересня 2017 року за № 12-2/905, який був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку і який був допитаний в судовому засіданні під час розгляду даної справи.

Посилання відповідачів на те, що автомобіль на час пожежі можливо був у неробочому стані, що впливало на його вартість, є лише припущенням, а тому на має братись судом до уваги при вирішенні спору.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення заподіяної малолітніми особами майнової шкоди 404 513,55 грн, виходячи із повної вартості знищеного у пожежі вантажного автомобіля, без врахування залишкової (утилізаційної) вартості пошкодженого транспортного засобу є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 1 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Як вказував позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про відшкодування моральної шкоди, внаслідок фактичного знищення його автомобіля, позбавлення права на керування транспортним засобом та права на заняття господарською діяльністю, відповідно й позбавлення права на доходи від вантажних перевезень він відчував душевні страждання. Вже тривалий час він не може користуватися своїм автомобілем, що перешкоджає здійсненню його життєвих та робочих планів, потребує додаткових фізичних і матеріальних витрат, оскільки значна кількість часу витрачається на вжиття заходів по відновленню прав та законних інтересів. Позивач втратив спокій, його постійно турбує безсоння та головна біль через знищення власного майна, адже вантажний автомобіль був єдиним джерелом його доходів і сім`ї в цілому. Душевні хвилювання через неможливість подальшої експлуатації автомобіля вплинули на його спокій, нервову систему, ділову активність, що в сукупності призвело до істотних змін у його житті.

Відповідачі заперечували ці позовні вимоги посилаючись на відсутність доказів на їх доведення.

Разом із тим, ухвалюючи рішення, колегія суддів виходить з того, що автомобіль позивача був знищений у липні 2017 року. З 2017 року по 2020 рік тривало досудове розслідування. З 2019 року дана справа не знаходила свого вирішення в суді також і виходячи із позиції відповідачів, які достовірно знаючи про те, що саме внаслідок дій їх дітей позивач був позбавлений свого майна, не сприяли якнайшвидшому розгляду справи, на пропозицію суду укласти мирову угоду категорично відмовлялись, з підстав зайнятості їх адвокатів в інших судових засіданнях розгляд справи неодноразово відкладався, що значно відтерміновувало у часі захист порушених права позивача.

Втрата цінного майна і неможливість його відновити протягом розумного строку однозначно завдає особі моральних страждань.

Колегія суддів вважає, що оскільки в судовому засіданні доведений факт знищення автомобіля позивача внаслідок пожежі, яка сталась з вини відповідачів як батьків малолітніх дітей, то є обґрунтованими доводи позивача про те, що він зазнав душевних страждань внаслідок втрати цього майна. Сума моральної компенсації у розмірі 60 000,00 грн, з урахуванням засадрозумності і справедливості, а також глибини душевних страждань, зважаючи на пережитий емоційний стрес, витрачений час та зусилля, які були необхідними для відновлення порушеного права, є обґрунтованою та підлягає відшкодуванню позивачу за рахунок відповідачів у повному обсязі.

При цьому колегія суддів бере до уваги, що відповідно до частини першої статті 1181 ЦК України шкода, завдана спільними діями кількох малолітніх осіб, відшкодовується їхніми батьками (усиновлювачами), опікунами в частці, яка визначається за домовленістю між ними або за рішенням суду.

Тобто позовні вимоги про відшкодування шкоди батьками малолітніх осіб у солідарному порядку не відповідає вимогам закону.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на те, що предметом позову є відшкодування майнової та моральної шкоди у визначеному позивачем розмірі, на думку суду апеляційної інстанції, визначення способу відшкодування шкоди у частці відносно кожного із відповідачів, не є виходом за межі позовних вимог. Оскільки шкода заподіяна спільними діями трьох малолітніх осіб ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , кожен із їх батьків має відповідати за її заподіяння у рівних частках, а саме по 1/6 частці в сумі 67 418,93 грн на відшкодування майнової шкоди (404 513,55 грн / 6) та в сумі 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди (60 000,00 грн / 6) з кожного.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що місцевий суд належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17).

Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зважаючи на те, що позивач був звільнений від сплати судового збору під час вирішення питання про прийняття до розгляду позовної заяви та апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції на підставі пункту 6 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», то з кожного із відповідачів на користь держави в особі Державної судової адміністрації України підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 1 935,48 грн.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 по 67 418,93 грн на відшкодування майнової шкоди та по 10 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди з кожного.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України по 1 935,48 грн судового збору з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 грудня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: С.О. Журба

Д.О. Таргоній