ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання: Лідовська А.А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2 на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 вересня 2025 року, яке постановлено суддею Коноваленком М.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області (дата складання повного судового рішення -3.10.2025),-

ВСТАНОВИВ

В березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на утримання дитини та про стягнення аліментів.

Позов мотивовано тим, що з березня 2024 року малолітня дочка сторін ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з батьком. Тому позивач просить припинити стягувати з нього на користь відповідачки ОСОБА_2 аліменти, визначені рішенням Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 31.07.2023 року та ухвалити рішення про стягнення на його користь з відповідачки аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 10.03.2024 року.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 вересня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини задоволено.

Припинено стягнення аліментів за виконавчим листом, виданим на підставі рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31.07.2023 №215/3543/23 зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 , аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 10.03.2024.

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти в розмірі 1/4 частину з усіх видів доходу відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27.03.2025 року на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до її повноліття на користь батька дитини ОСОБА_1 .

Стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 вересня 2025 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції для об`єднання з цивільною справою про визначення місця проживання дитини.

Апеляційна скарга відповідачки обґрунтована тим, що на розгляді в Тернівському районному суді міста Кривого Рогу Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за її позовом про місце проживання дитини, про об`єднання яких просила в судовому засіданні її представник, проте суд дане клопотання не розглянув. Суд першої інстанції не зважив на те, що у справі про визначення місця проживання дитини немає рішення. Відповідачка наполягала, що визначення питання місця проживання дитини є першочерговим, а питання про аліменти логічно та справедливо має вирішуватись в одному провадженні, щоб уникнути суперечливих рішень і подвійного процесуального розгляду одних і тих самих фактів. Ігнорування судом цього аргументу призвело до ухвалення рішення без повного дослідження ситуації, що порушує принципи цивільно-процесуального законодавства.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Іщенко Ю.П., посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 вересня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката Морозова Є.Є., які кожен окремо підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, представника позивача адвоката Іщенко Ю.П., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог за наявними у справі матеріалами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, сторони по справі мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що 17.06.2016 року Тернівським районним у місті Кривому Розі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис №555 (копія свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 а.с.4).

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу від 31 липня 2023 року по справі №215/3543/23 (виконавчий лист №2/215/1547/23 а.с.5) стягнуто з позивача, аліменти на користь відповідачки на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Державним виконавцем Покровського відділу державної виконавчої служби у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області ПМУ МЮ м. Одеса винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на виконання Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу від 31.07.2023 по справі №215/3543/23 та наразі з позивача стягуються аліменти на користь відповідачки. Станом на 11.03.2025 заборгованість складає 28 173,87грн. (розрахунок заборгованості боржника ОСОБА_6 а.с.12-13).

Згідно довідки, підписаної головою квартального комітету на а.с.6 неповнолітня ОСОБА_3 фактично проживає з батьком ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 .

Між сторонами по справі існує спір про місце проживання дитини, який розглядається Тернівським районним судом міста Кривого Рогу в межах іншої цивільної справи №215/6897/24. Провадження відкрито за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини із матір`ю 12 листопада 2024 року. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу від 06 січня 2025 року прийнято зустрічну позову заяву ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини із батьком. Рішення по суті спору не ухвалено.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 пославшись на визнання позову з боку представника відповідачки.

Колегія суддів не може погодитися із висновком суду, який прийняв за визнання позову заяву представника відповідачки в судовому засіданні, про те, що вона не заперечує проти задоволення позову про припинення стягнення аліментів, про що свідчить аудіозапис судового засідання.

Згідно статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей (див. постанову Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 682/690/16-ц).

Відповідно до статті 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначені норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина та на якій підставі.

У справі встановлено, що між сторонами по даній справі існує неврегульований спір про місце проживання дитини, позов як перший від матері так і зустрічний від батька, подані в межах іншої цивільної справи №215/6897/24, рішення в якій не ухвалено.

В даній цивільній справі, згідно протоколу судового засідання судом відмовлено у клопотання про об`єднання цивільних справ.

Тому висновок суду в даній цивільній справі про наявність підстав до припинення стягнення аліментів з батька та стягнення їх з матері дитини без вирішення спору із ким проживає і проживатиме неповнолітня дитина, на утримання якої припиняються/стягуються аліменти є передчасним. І прийняття позиції представника відповідачки про не заперечення проти частини позовних вимог в частині припинення стягнення аліментів за визнання відповідачем позову є необґрунтованим і незаконним.

Тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно п. п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частинами 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з положень ст. 137,141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з позивача на користь відповідачки судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 3633,60 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів на утримання дитини та про стягнення аліментів відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 3633,60 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: