ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/14127/24

Провадження № 22-ц/820/1590/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Талалай О. І. (суддя-доповідач), П`єнти І. В., Ярмолюка О. І.,

секретар судового засідання Заворотна А. В.,

з участю: представника позивача Кащенка В. В.,

прокурора Бескровного М. О.,

преставника відповідача Коваленка Ю. М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2025 року (суддя Стефанишин С. Л., повне судове рішення складено 09 травня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди та втраченого заробітку з урахуванням індексу інфляції і 3% річних, завданих внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, суд

у с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 , звертаючись до суду із вказаним позовом, зазначав, що проходив військову службу на посаді офіцера відділення протидії нелегальній міграції оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 . 11 квітня 2011 року прокуратурою Військово-Морських Сил України щодо нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статті 368 КК України. У той же день його було незаконно затримано, проведено особистий обшук та поміщено на гауптвахту ІНФОРМАЦІЯ_2 . 14 квітня 2011 року постановою Залізничного районного суду м. Сімферополя, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 28 квітня 2011 року, йому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з утриманням на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 з подальшим переводом в Сімферопольський слідчий ізолятор № 15. 20 квітня 2011 року пред`явлено обвинувачення за частиною 2 статті 368 та частиною 2 статті 15, частиною 2 статті 368 КК України. В подальшому постановою Залізничного районного суду м. Сімферополя від 14 липня 2011 року його перевели з гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_2 до Сімферопольського слідчого ізолятору АРК. Під вартою на гауптвахті перебував з 11 квітня 2011 року до 19 липня 2011 року.

Постановою військової прокуратури ВМС України від 03 квітня 2012 року було змінено пред`явлене обвинувачення на частину 3 статтю 368 КК України.

Вироком Залізничного районного суду м. Сімферополя від 23 квітня 2012 року він був засуджений за частиною 3 статті 368 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням військового звання «капітан». Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 05 липня 2012 року вирок суду першої інстанції змінено, дії перекваліфіковано з частини 3 статті 368 КК України на частину 2 статтю 190 КК України та призначено покарання у вигляді 1 року 3 місяців позбавлення волі. Запобіжний захід залишено у вигляді тримання під вартою.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 293-ос від 02 серпня 2012 року його було звільнено з військової служби у запас за пунктом «є» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади) з 11 квітня 2011 року.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 № 361-ос від 03 серпня 2012 року його було виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення без права носіння військової форми одягу з 11 квітня 2011 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 квітня 2013 року ухвалу апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 05 липня 2012 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Ухвалою апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 11 червня 2013 року вирок Залізничного районного суду м. Сімферополя від 23 квітня 2012 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі. Обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

Незаконно утримувався під вартою з 11 квітня 2011 року до 11 червня 2013 року.

Постановою державного обвинувача від 05 лютого 2014 року змінено пред`явлене обвинувачення на частину 1 статті 190 КК України.

Вироком Залізничного районного суду м. Сімферополя від 17 березня 2014 року його визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України, та призначено покарання у вигляді 2 років 6 місяців обмеження волі. В порядку частини 5 статті 72 КК України попереднє ув`язнення було зараховано у строк відбуття покарання та звільнено від призначеного покарання. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано.

Вважає незаконним обрання запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з 11 червня 2013 року до 17 березня 2014 року.

На вирок суду першої інстанції подав апеляційну скаргу.

29 квітня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ визначив підсудність справи Апеляційному суду Хмельницької області.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 23 січня 2020 року вирок Залізничного районного суду м. Сімферополя від 17 березня 2014 року скасовано, матеріали кримінальної справи направлено Генеральному прокурору для організації проведення досудового розслідування.

Для організації проведення досудового розслідування матеріали кримінальної справи були направлені до Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі, де 19 лютого 2020 року до ЄРДР за № 0000320 внесено відомості про вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України.

Постановою другого відділу Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі, від 18 червня 2022 року зазначене кримінальне провадження закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України у зв?язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. В подальшому вказану постанову слідчого було скасовано процесуальним прокурором. Згодом постановою слідчого другого відділу Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі, від 14 вересня 2022 року зазначене кримінальне провадження закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України у зв?язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Після винесення постанови про закриття кримінального провадження він 03 серпня 2022 року він звернувся до голови Державної прикордонної служби України з проханням поновити його на військовій службі у Державній прикордонній службі України та виплатити недоотримане грошове та інше забезпечення, однак йому було відмовлено.

Внаслідок незаконного затримання, багаторічного знаходження під постійним наглядом та тиском правоохоронних органів, незаконного обрання запобіжного заходу, протиправного кримінального переслідування з дня затримання до дня винесення постанови про закриття кримінального провадження (12 років) йому завдано моральної шкоди у зв`язку із завданням непоправних втрат психологічному здоров`ю та нормальним життєвим зв`язкам, а також втратив заробіток та інші грошові доходи.

Тому позивач просив стягнути з Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування прокуратури і суду, 50000000 грн та втрачений заробіток із врахуваням 3% річних та індексу інфляції у розмірі 557367,98 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 300000 грн моральної шкоди, 420391,06 грн втраченого заробітку, а всього 720391,06 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права. Не погоджується з розміром визначеного судом морального відшкодування з огляду на тривалість кримінального переслідування протягом 150 місяців. Розмір відшкодування мав би визначатися судом з урахуванням мінімальної заробітної плати на час розгляду справи (8000 грн). Стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, що застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду на рівні 1600 грн, не застосовується при вирішенні цієї справи. Приписи статті 625 ЦК України, якими передбачено стягнення інфляційних втрат і 3% річних, є загальними та поширюються на всі види зобов`язань. Вважає безпідставною відмову у цій частині вимог.

Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові. Посилається на невідповідність висновків суду обставинам спраи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Суд не взяв до уваги те, що обставини, які зумовили неможливість перегляду обвинувального вироку щодо ОСОБА_1 виникли внаслідок збройної агресії іншої держави, відповідальність за яку держава Україна не може нести. Вважає безпідставним висновок суду першої інстанції щодо перебування ОСОБА_1 під слідством та судом впродовж 150 місяців. Період перебування ОСОБА_1 під слідством розпочався з дня повідомлення йому про підозру (11 квітня 2011 року). 17 березня 2014 року (день ухвалення вироку Залізничним районним судом м. Сімферополя АРК) кримінальне переслідування щодо ОСОБА_1 припинено. Період перебування під слідством і судом складає 35 місяців. Суд першої інстанції не взяв до уваги те, що у період з 18 березня 2014 року до 14 вересня 2023 року розгляд Хмельницьким апеляційним судом справи № 122/17904/13-к та досудове розслідування кримінального провадження № 0000320 відбувались виключно з метою відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження, відтак кримінальне переслідування щодо ОСОБА_1 не здійснювалось. Вважає необгрунтованим розрахунок суду розміру моральної шкоди. Враховуючи період перебування позивача під слідством і судом (35 місяців), розмір відшкодування моральної шкоди складає 56000 грн (1600 грн х 35 місяців). ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження відсторонення його від роботи чи відбування кримінального покарання у період з 11 квітня 2011 року по 16 травня 2014 року. У матеріалах справи відсутні відомості щодо одержаного позивачем заробітку, який підлягає заліку при визначенні розміру втраченого заробітку. Крім того, Законом про порядок відшкодування шкоди не передбачено відшкодування громадянинові шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення. Відповідь адміністрації ДПС України від 25 квітня 2024 року щодо середньоденного розміру грошового забезпечення не є достовірним доказом, оскільки не містить відомостей щодо структури виплат за осатнні 2 календарні місяці роботи, що передують події та відпрацьованого часу.

Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, в апеляційній скарзі просить його змінити та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 56000 грн, а в решті позову відмовити. Посилається на необґрунтованість рішення суду, порушення норм матеріального права. Оскільки в матеріалах справи відсутні докази на обгрунтування збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, то суд мав виходити з того, що стягненню на користь ОСОБА_1 підлягав лише мінімальний гарантований розмір такого відшкодування. Суд першої інстанції безпідставно збільшив розмір відшкодування моральної шкоди та невірно визначив період перебування позивача під слідством та судом. Не погоджується з визначеною судом датою закінчення перебігу строку перебування ОСОБА_1 під слідством та судом 14 вересня 2023 року. Вважає, що перебування позивача під слідством та судом закінчилось 17 березня 2014 року - дата ухвалення вироку Залізничним районним судом м. Сімферополя АРК, а тому складає 35 місяців, а розмір шкоди - 56000 грн (1600 грн х 35 місяців). Після цього кримінальне переслідування щодо ОСОБА_1 не здійснювалося, жодні слідчі процесуальні дії не проводилися, запобіжні заходи не застосовувались. Право на відшкодування втраченого заробітку у спірних правоввідносианах не презюмується, а тому необхідно довести наявність шкоди та її розмір. У матеріалах справи відсутні розрахунково-платіжні відомості позивача з останнього місця роботи, а довідка адміністрації ДПС України про середньоденний заробіток складена з недотриманням вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995. Суд першої інстанції проігнорував те, що компенсація втраченого заробітку зменшується на суму отриманого доходу і не встановив чи отримував ОСОБА_1 такий дохід у період перебування під слідством і судом.

У відзивах Спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону та Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, просили залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

У засіданні апеляційного суду представник позивача, прокурор і представник відповідача підтримали кожен свою апеляційну скаргу.

Апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до пунктів 1, 3 і 4 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції правильно установив, що ОСОБА_1 проходив військову службу на посаді офіцера відділення протидії нелегальній міграції оперативно-розшукового відділу ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою старшого слідчого військової прокуратури Військово-Морських Сил України від 11 квітня 2011 року щодо ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого частиною 2 статтею 368 КК України. (а. с. 16, т. 1).

Позивач був затриманий 11 квітня 2011 року старшим слідчим військової прокуратури ВМС України за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 368 КК України, що підтверджується протоколом затримання особи, яка підозрюється у скоєнні злочину, від 11 квітня 2011 року. (а. с. 20, т. 1).

Постановою Залізничного районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 14 квітня 2011 року, яка залишена в силі ухвалою Апеляційного суду АРК від 28 квітня 2011 року, ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою з триманням на гаупвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 з подальшим переводом в Сімферопольський слідчий ізолятор № 15 Державного департаменту України з питань виконання покарань в АРК (а. с. 22-25, т. 1).

20 квітня 2011 року позивача було притягнуто як обвинуваченого та пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частиною 2 статті 368 та частиною 2 статті 15, частиною 2 статті 368 КК України. (а. с. 26-27, т. 1).

Постановою старшого слідчого військової прокуратури Військово-Морських Сил України від 26 травня 2011 року матеріали кримінального провадження в частині одержання ОСОБА_1 хабара у період з вересня 2010 року по 01 лютого 2011 року в розмірі 800 доларів США закрито на підставі частини 2 статті 213 КК України. (а. с. 28, т. 1).

Постановою Залізничного районного суду м. Сімферополя від 14 липня 2011 року ОСОБА_1 переведено з гауптвахти ІНФОРМАЦІЯ_2 до Сімферопольського слідчого ізолятору АРК. (а. с. 29, т. 1).

Під вартою на гауптвахті ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач перебував з 11 квітня 2011 року до 19 липня 2011 року.

Постановою начальника відділу військової прокуратури ВМС України від 03 квітня 2012 року ОСОБА_1 пред`явлено нове обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частиною 3 статті 368 КК України. (а. с. 32-33, т. 1).

Вироком Залізничного районного суду м. Сімферополя від 23 квітня 2012 року ОСОБА_1 засуджено за частиною 3 статті 368 КК України до 5 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням військового звання «капітан». Міру запобіжного заходу до набрання вироком законної сили залишено у вигляді тримання під вартою. (а. с. 34-35, т. 1).

Ухвалою апеляційного суду Автономної Республіки Крим від 05 липня 2012 року вирок суду першої інстанції змінено, дії ОСОБА_1 перекваліфіковано з частини 3 статті 368 КК України на частину 2 статті 190 КК України та призначено покарання у вигляді 1 року 3 місяців позбавлення волі. Запобіжний захід залишено у вигляді тримання під вартою. (а. с. 36-37, т. 1).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 квітня 2013 року ухвалу Апеляційного суду АРК від 05 липня 2012 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд. (а. с. 38-39, т. 1).

Ухвалою Апеляційного суду АРК від 11 червня 2013 року вирок Залізничного районного суду м. Сімферополя від 23 квітня 2012 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до того ж суду в іншому складі. Запобіжний захід обрано у вигляді підписки про невиїзд. (а. с. 40-41, т. 1).

ОСОБА_1 утримувався під вартою з 11 квітня 2011 року до 11 червня 2013 року.

Постановою державного обвинувача від 05 лютого 2014 року позивачу було пред`явлено нове обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України. (а. с. 42, т. 1).

Вироком Залізничного районного суду м. Сімферополя від 17 березня 2014 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України та призначено покарання у вигляді 2 років 6 місяців обмеження волі. В порядку частини 5 статті 72 КК України попереднє ув`язнення зараховано у строк відбуття покарання та звільнено від призначеного покарання. Запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд скасовано. (а. с. 48-49, т. 1).

На вказаний вирок суду позивач подав апеляційну скаргу.

29 квітня 2014 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ визначив підсудність справи за Апеляційним судом Хмельницької області. (а. с. 45, т. 1).

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 23 січня 2020 року вирок Залізничного районного суду м. Сімферополя від 17 березня 2014 року скасовано, матеріали кримінальної справи направлено Генеральному прокурору для організації проведення досудового розслідування. (а. с. 47-49, т. 1).

Для організації проведення досудового розслідування матеріали кримінальної справи було направлено до Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі, де 19 лютого 2020 року до ЄРДР за № 0000320 внесені відомості про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України.

Постановою слідчого другого відділу Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі, від 18 червня 2022 року кримінальне провадження № 0000320, відомості щодо якого внесені до ЄРДР 19 лютого 2020 року, за ознаками кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. (а. с. 67-68, т. 1).

В подальшому вказана постанова слідчого була скасована процесуальним прокурором.

Постановою слідчого другого відділу Територіального управління ДБР, розташованого у місті Мелітополі, від 14 вересня 2022 року кримінальне провадження № 0000320, відомості про яке внесено до ЄРДР 19 лютого 2020 року, за ознаками кримінального проступку, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України, закрито на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення. (а. с. 84-88, т. 1).

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 293-ос від 02 серпня 2012 року ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за пунктом «є» частиною 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади) з 11 квітня 2011 року.

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 №361-ос від 03 серпня 2012 року ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення, без права носіння військової форми одягу, з 11 квітня 2011 року. (а. с. 75, т. 1).

На звернення позивача 03 серпня 2022 року до голови Державної прикордонної служби України про поновлення на військовій службі у Державній прикордонній службі України та виплату недоотриманого грошового та іншого забезпечення йому відмовлено.

Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи частково позов, суд виходив з того, що ОСОБА_1 щодо якого винесено постанову про закриття кримінального провадження, має право на відшкодування моральної шкоди, втраченого заробітку у зв`язку із звільнення зі служби на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

З висновком суду колегія суддів погоджується частково з таких підстав.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами 1-3 статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР).

Згідно із пунктом 1 статті 1 вказаного Закону відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

На підставі пункту 2 частини 1 статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертається) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, моральна шкода (пункти 1, 5 частини 1 статті 3 Закону № 266/94-ВР).

На підставі частин 1, 5, 6 статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частин 2, 3 статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вказаних норм закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи.

Законом № 266/94-ВР не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Закон № 266/94-ВР є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах. Зміни у вказаний Закон не вносилися.

Верховний Суд у постановиах від 25 вересня 2024 року у справі № 761/22531/23, від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22, від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23, від 15 листопада 2024 року у справі № 336/2137/23, від 19 грудня 2024 року у справі № 488/2561/21, від 12 березня 2025 року у справі № 707/564/24 виснував, що стаття 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн, не підлягає застосуванню при вирішенні спорів в аналогічних справах.

Станом на день розгляду справи мінімальна заробітна плата в Україні складає 8000 грн. Саме з цього розміру мінімальної заробітної плати необхідно розраховувати розмір морального відшкодування.

Суд першої інстанції припустився помилки при визначенні розміру морального відшкодування позивачу, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1600 грн відповідно до частин 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік».

Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в цій частині є обґрунтованими, а доводи апеляційних скарг відповідачів про необхідність визначення розміру морального відшкодування, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 1600 грн, як розрахункової величини для обчислення виплат за рішеннями суду, не заслуговують на увагу.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачу заподіяно моральну шкоду і він має право на її відшкодування за час перебування під слідством і судом.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що при визначенні розміру морального відшкодування необхідно врахувати такі обставини.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Україна проти росії» (щодо Криму) від 25 червня 2024 року (заяви 20958/14 і 38334/18) встановлена дата втрати Україною контролю над Кримом - 27 лютого 2014 року.

В ухвалі Хмельницького апеляційного суду від 23 січня 2020 року зазначено, що Залізничний районний суд м. Сімферополя АРК не виконав розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і не надіслав до Хмельницького апеляційного суду кримінальну справу щодо засудженого ОСОБА_3 . Листом заступника голови Апеляційного суду Республіки Крим від 14 травня 2014 року повідомлено, що апеляційна скарга ОСОБА_1 буде розглядатися в порядку КПК Російської Федерації Апеляційним судом Республіки Крим.

Отже, в період після постановлення Залізничним районним судом м. Сімферополя 17 березня 2014 року вироку та до 14 вересня 2023 року (закриття кримінального провадження) розгляд Хмельницьким апеляційним судом справи № 122/17904/13-к і досудове розслідування кримінального провадження № 0000320 відбувались виключно з метою відновлення втрачених матеріалів кримінального провадження.

У матеріалах справи відсутні відомості про проведення будь-яких слідчих дій щодо ОСОБА_1 у вказаний період.

Відповідно до пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з частиною 3 статті 23 ЦК України при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди враховуються вимоги розумності і справедливості.

Принцип справедливості вимагає не просто засосування закону, а його засосування таким чином, щоб це було пропорційно, не дискримінаційно та зебезпечувало ефективний захист прав.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави (постанова Верховного Суду від 13 липня 2022 року в справі № 757/24363/20).

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційних скарг відповідачів і вважає, що на державу Україна в період дії воєнного стану не може бути покладена відповідальність з відшкодування моральної шкоди позивачу за період вирішення питання відновлення втраченого кримінального провадження з 18 березня 2014 року до 14 вересня 2023 року у зв`язку з такими об`єктивними причинами, як втрата контролю над Кримом.

Визначення розміру морального відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

З огляду на викладене розмір морального відшкодування ОСОБА_1 необхідно визначити за період перебування під слідством і судом у період з 11 квітня 2011 року по 17 березня 2014 року (35 місяців), виходячи з розміру мінімальної заробітної плати 8000 грн, фактично у розмірі 300000 грн, визначеному судом першої інстанції, лише з підстав, вказаних вище.

Тому не може бути взято до уваги посилання позивача в апеляційній скарзі на необхідність збільшення розміру морального відшкодування.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2025 року в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди, необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог про стягнення втраченого заробітку не відповідає обставинам справи і вимогам закону.

Доводи апеляційних скарг відповідачів в цій частині є слушними.

За змістом пункту 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04 березня 1996 року згідно з частиною 1 ст. 4 Закону розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт.

Розмір втраченого ОСОБА_1 заробітку за час після звільнення з роботи 02 серпня 2012 року по 05 вересня 2022 року (період за змістом позовних вимог), виходячи із середньоденного грошового забезпечення 100 грн 91 коп. згідно з листом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 25 квітня 2024 року (а. с. 92, т. 1), складає 288198,96 грн. При визначенні цієї суми колегія суддів врахувала лише робочі дні у зазначений період.

При вирішенні питання про стягнення втраченого заробітку суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а саме не з`ясував відомості про заробіток (інші відповідні доходи), одержані позивачем за вказаний вище період.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків за період з квітня 2011 року по вересень 2022 року ОСОБА_1 отримав такі доходи: заробітна плата - 362195,96 грн, інші доходи - 2369,94 грн, за цивільно-правовим договором - 4707,36 грн, дохід, виплачений самозайнятій особі - 198000 грн, інші доходи, що включаються до складу місячного (річного) оподатковуваного доходу - 4583,33 грн, виплати військовослужбовцям - 285740,64 грн. (а. с. 54-62, т. 3).

Оскільки дохід позивача перевищує втрачений заробіток, позов про відшкодування втраченого заробітку задоволенню не підлягає.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про відшкодування втраченого заробітку підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині вимог нового судового рішення про відмову в позові.

Відмову в позові про стягнення інфляційних втрат і 3% річних від суми втраченого заробітку суд мотивував тим, що передбачена частиною 2 статті 625 ЦК України відповідальність боржника за просрочення виконання грошового зобов`язання не застосовується до трудових правовідносин.

Спір у справі не стосується трудових правовідносин.

На думку апеляційного суду вказані вимоги є похідними від вимог про стягнення втраченого заробітку і в позові про стягнення інфляційних втрат, 3% річних має бути відмовлено з підстав відмови в позові про стягнення втраченого заробітку.

Отже, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2025 року в частині відмови в позові про стягнення інфляційних втрат і 3% річних необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

На підставі частини 6 статті 141 ЦПК України документально підтверджені витрати відповідачів по оплаті судового збору за подання апеляційних скарг пропорційно розміру задоволених позовних вимог потрібно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Південного регіону в сумі 1374,79 грн, Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, в сумі 1374,13 грн.

Керуючись статтями 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2025 року в частині вирішення вимог про відшкодування втраченого заробітку скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове судове рішення.

В позові ОСОБА_1 до Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону, Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, Державної казначейської служби України про відшкодування втраченого внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури і суду заробітку відмовити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2025 року в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування, прокуратури і суду, та в частині відмови в позові про стягнення інфляційних втрат і 3% річних змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Компенсувати судовий збір за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, Спеціалізованій прокуратурі у сфері оборони Південного регіону в сумі 1374,79 грн (одна тисяча триста сімдесят чотири грн 79 коп.), Територіальному управлінню Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Мелітополі, в сумі 1374,13 грн (одна тисяча триста сімдесят чотири грн 13 коп.).

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач О. І. Талалай

Судді І. В. П`єнта

О. І. Ярмолюк