ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 755/1644/22

провадження № 61-12411св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Ситнік О. М.,

Фаловської І. М.,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року в складі судді Яровенко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2023 року в складі колегії суддів: Журби С. О., Писаної Т. О., Приходька К. П., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2022 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06 березня 2014 року позивач

набув право власності на квартиру

АДРЕСА_1 . З 12 грудня 2015 року у вказаній квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 . Крім цього, до 16 жовтня

2019 року у даній квартирі проживали син позивача ОСОБА_4 з дружиною ОСОБА_1 та двома малолітніми дітьми.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року у справі №755/17364/19 шлюб між ОСОБА_4 (сином) та ОСОБА_1 (колишньою невісткою) розірвано.

15 жовтня 2019 року між сином та колишньою невісткою сталася сварка, після якої ОСОБА_1 забрала речі, забрала дітей, залишила ключі і зникла в невідомому напрямку. Як в подальшому стало відомо, вона поїхала до батьків за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_4 (син) одразу переїхав проживати до батьків (позивача з його дружиною) за адресою:

АДРЕСА_3 .

З 16 жовтня 2019 року, позивач утримує квартиру

АДРЕСА_1 , в той час як відповідач участі в утриманні квартири не приймає, поточним ремонтом не займається, комунальних платежів не сплачує.

06 березня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено мирову угоду у справі №755/144441/20, яка була затверджена судом ухвалою від 20 липня 2021 року у справі №755/14441/20, відповідно до якої малолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 50 % часу проживають з батьком, по місцю його проживання в АДРЕСА_3 .

У зв`язку з тим, що в квартирі № 5-498 ніхто не проживає, позивач направив відповідачу листи за місцем реєстрації та роботи, в яких просив повернутися жити до квартири або забрати свої речі. ОСОБА_1 не вчиняла перешкод у користуванні житлом (проживання). Позивач звернувся до відділу з питань реєстрації місця проживання фізичних осіб Дніпровської районної державної адміністрації з метою зняття відповідача з реєстрації, однак отримав відмову.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 липня 2023 року, позов задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою

АДРЕСА_1 .

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що наявні підстави для визнання відповідача такою, що втратила право на користування квартирою, оскільки згідно з частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суди встановили відсутність перешкод у відповідача в можливості користування спірною квартирою, у зв`язку з чим її тривале непроживання в ній визнано таким, що не обумовлене об`єктивними перешкодами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

18 серпня 2023 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2023 року.

У касаційній скарзі представник заявника просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2023 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 вересня 2023 року зупинено дію рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року в частині визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим приміщеннямдо закінчення його перегляду в касаційному порядку, відкрито касаційне провадження за її касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

11 жовтня 2023 року справанадійшла до Верховного Суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження судових рішень представник заявника вказує застосування в оскаржуваних рішеннях норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 та постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 638/13520/15, від 28 липня 2021 року у справі № 754/15542/19.

Позиція інших учасників справи

03 листопада 2023 року представник ОСОБА_3 - адвокат

Гавриленко Я. С. засобами поштового зв`язку подав відзив до Верховного Суду та просив суд касаційної інстанції залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, оскаржувані рішення - без змін.

Крім цього, 23 вересня 2024 року представник ОСОБА_3 - адвокат

Гавриленко Я. С. через підсистем «Електронний Суд» повторно подав до Верховного Суду відзив та просив суд касаційної інстанції залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Частинами першою та другою статті 126 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

27 жовтня 2023 року представник позивача - адвокат Гавриленко Я. С. отримав через підсистему «Електронний Суд» ухвалу Верховного Суду

від 08 вересня 2023 року, тобто останнім днем для подання відзиву

було 24 листопада 2023 року.

Відзив представника позивача - адвоката Гавриленка Я. С., подано до Верховного Суду 22 вересня 2024 року, тобто поза межами строку, встановленого судом касаційної інстанції, для подання відзиву на касаційну скаргу. Поважних причин, які стали підставою пропуску строку пояснення (відзив) не містить.

Ураховуючи наведене, відзив представника позивача - адвоката

Гавриленко Я. С. від 23 вересня 2024 року підлягають поверненню заявнику без розгляду, оскільки поданий поза межами встановленого строку, протягом якого може бути подано відзив на касаційну скаргу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини, встановлені судами

Судами встановлено, що квартира

АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 20 березня 2014 року, що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_1 є колишньою дружиною сина позивача, шлюб між якими було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 січня 2020 року.

ОСОБА_1 зареєстрована в спірній квартирі з 12 грудня 2015 року по теперішній час.

Факт непроживання відповідача в квартирі підтверджується актами про непроживання від 18 січня 2021 року та від 18 січня 2022 року. Крім цього, відповідач також не заперечує факт непроживання в квартирі з жовтня

2019 року. 15 жовтня 2019 року між ОСОБА_1 та її колишнім чоловіком ОСОБА_4 відбулася сварка та відповідач залишила спірну квартиру, забравши неповнолітніх дітей.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 319, частини першої статті 321, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (частина перша статті 383 ЦК України).

У статті 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частинами першою, другою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей не потрібно згоди власника.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом ( частина четверта статті 9 ЖК України).

У статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 22 травня 2024 року в справі № 759/13182/19 зазначено, що: «право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність особи без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення.

Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення».

У постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року в справі № 209/2642/18 вказано, що: «статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення».

У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі

№ 521/15090/14-ц зазначено, що «аналіз статті 405 ЦК України свідчить, що сервітут, який передбачено цією нормою для членів сім`ї власника житла, є особистим, і це право можуть мати не всі, а лише конкретні особи - члени сім`ї власника житла. Особи мають особистий сервітут, доки вони мають статус члена сім`ї власника житла; особливістю суб`єкта особистого сервітуту є те, що це особа, яка наділяється таким правом, що може існувати лише в неї. На відміну від цього у земельному сервітуті сервітуарієм виступає будь-яка особа - власник земельної ділянки, експлуатація якої вимагає встановлення сервітуту. Тобто при встановленні земельного сервітуту також визначається особа, яка наділяється правом користування чужою земельною ділянкою, але її право обумовлене тим, що вона є власником сусідньої земельної ділянки і воно не пов`язане суто з його особою. Навпаки, особистий сервітут - це право виключно конкретної особи».

Судами встановлено, що питання наявності чи відсутності перешкод відповідачу в можливості користування спірною квартирою було предметом розгляду в рамках справи №755/14502/20 за позовом ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди.

За результатами розгляду вказаної справи, суд встановив відсутність перешкод ОСОБА_1 в користуванні спірною квартирою, в результаті чого рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року відмовлено у задоволенні позову. Вказане рішення було залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року. З касаційною скаргою на вказане рішення, як стверджує сама відповідач, вона не зверталась.

Зважаючи на вищевикладене, вказане рішення у справі між цими ж сторонами, яким встановлено те, що у відповідача не було перешкод у користуванні квартирою, є преюдиційним. Апеляційний суд правильного вказав, що фактично в рамках цієї справи відповідач намагався довести існування таких перешкод, що по своїй суті є спробою перегляду справи №755/14502/20 в позапроцесуальний спосіб, що є неприпустимим.

Крім цього, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2021 року встановлено, що ОСОБА_1 неодноразово пропонувалися ключі від квартири, однак вона відмовлялася від них. Лише під час розгляду апеляційним судом справи № 755/14502/20 в судовому засіданні вона отримала від представника іншої сторони ключі від квартири. Таким чином, хоча апеляційним судом в рамках справи №755/14502/20 і було підтверджено факт отримання ОСОБА_1 ключів від квартири у 2021 році, під час апеляційного розгляду справи, однак суд встановив, що неотримання таких ключів до того було обумовлено діями самої ОСОБА_1 .

Суди також правильно вказали на відсутність порушення прав малолітніх дітей відповідача, оскільки питання по суті спору щодо них не вирішувалося, а в спірній квартирі зареєстрований їх батько, що з огляду на право дітей проживати разом зі своїми батьками жодним чином не обмежує їх прав.

Доводи касаційної скарги про те, що суд не врахував висновків, викладених від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 та постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 638/13520/15, від 28 липня 2021 року у справі № 754/15542/19не заслуговують на увагу, оскільки висновки у цих справах, і у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними.

Крім цього, колегія суддів вважає, що безпідставними доводи заявника про вчинення нею дій спрямованих на вселення в спірну кватиру ще з 2019 року та такими, що спростовуються висновками судів, з огляду на наступне.

Так вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва

від 12 липня 2021 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року, у справі № 755/14502/20 за позовом ОСОБА_1 , яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , про усунення перешкод в користуванні квартирою та відшкодування моральної шкоди, встановлено, що відповідно до пояснень відповідачів, позивач 15 жовтня 2019 року вчинила чергову сварку, після якої забрала речі, дітей, залишила ключі та зникла в невідомому напрямку, що змусило ОСОБА_4 звернутися до поліції із заявою про зникнення дружини та дітей, що підтверджується копією його заяви від 21 жовтня

2019 року та відповіддю Дарницького Управління поліції у м. Києві

від 16 листопада 2020 року. Зазначене позивач не спростувала.

Відмовляючи у задоволенні позову у справі № 755/14502/20, суди дійшли висновку, що позивач не надала доказів того, що відповідачі вигнали

її та дітей зі спірної квартири та чинили перешкоди в їх проживанні.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України, передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Верховний Суд зазанчає, що факти, установлені в прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ (див. постанова Верховного Суду від 06 вересня 2022 року у справі № 640/10625/21).

Колегія суддів також вважає доводи заявника щодо вчинення перешкод позивачем у користуванні спірною квартирою, що підтверджується зверненням заявника до правоохоронних органів безпідставними з огляду на наступне.

Звернення відповідача до правоохоронних органів у період з 27 жовтня по

13 листопада 2021 року з приводу неправомірних дій позивача та членів його родини щодо її виселення з дітьми з квартири та чинення перешкод у користуванні майном не свідчать про вжиття нею всіх можливих заходів, спрямованих на вселення до спірного житла та її бажання продовжувати користуватися ним. Крім того, вчинення таких дій (звернення до правоохоронних органів) обмежилось незначним проміжком часу (з 27 жовтня по 13 листопада 2021 року), після чого будь-яких активних дій для вселення до спірної квартири, відповідач не вчиняла.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

А тому, інші обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень не впливають, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Крім цього, відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 липня 2023 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Дніпровського районного суду міста Києва

від 22 лютого 2023 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

О. М. Ситнік

І. М. Фаловська