Провадження № 2/643/4791/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2025 м. Харків

Салтівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого - судді Семенової Я.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Кашуби Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя, -

у с т а н о в и в :

Стислий зміст позовних вимог та доводів позивача

ОСОБА_1 в особі представника адвоката Шандули О.О., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд: 1) розірвати шлюб, укладений з ОСОБА_2 , зареєстрований 19 травня 2006 у міському відділі реєстрації актів цивільного стану №2 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис 398; 2) визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності на частку автомобіля «NISSAN ROGUE», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , 2017 року випуску, придбаний за час шлюбу та зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 .

В обґрунтування пред`явлених позовних вимог посилався, що вони з відповідачкою ОСОБА_2 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 19 травня 2006 року у міському відділі реєстрації актів цивільного стану №2 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис 398. У шлюбі в них з відповідачкою народилися двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Зазначив, що у березні 2022 року відповідачка ОСОБА_2 добровільно залишила місце їх спільного проживання у м. Харкові та виїхала з дітьми до Республіки Болгарія, де стала проживати окремо від нього, свого чоловіка. За наявних у нього відомостей, відповідачка перебуває у стосунках з іншим чоловіком. Зауважував, що з березня 2022 року вони з відповідачкою проживають окремо, не ведуть спільного господарства, між ними відсутні взаємні права та обов`язки. Посилався, що усі його намагання примиритися з відповідачкою позитивних результатів не надали. Як про це зазначає позивач, подальше збереження шлюбу є неможливим, між ними з відповідачкою втрачено взаємоповагу, відсутнє почуття любові, має місце байдужість, вони стали чужими один одному людьми, що унеможливлює їх примирення. Посилався, що під час шлюбу ними був придбаний автомобіль «NISSAN ROGUE», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , титульним власником якого було записано його дружину ОСОБА_2 , відповідача у справі, з огляду на що вказаний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, просить суд розірвати шлюб, зареєстрований з відповідачем, та визнати за ним право власності на частину автомобіля в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Аргументи учасників справи

28.07.2025 через підсистему «Електронний суд» від відповідача ОСОБА_2 в особі представника адвоката Опольської Н.М. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач ОСОБА_2 проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу не заперечує та просить їх задовольнити. Позовні вимоги про поділ майна подружжя відповідач не визнає та просить відмовити в задоволенні позовних вимог у цій частині. В обґрунтування обраної позиції представником відповідача зазначено, що при вирішенні спору про поділ майна подружжя суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Посилалася, що відповідачка разом з дітьми проживає у Німеччині, діти перебувають на її утриманні, позивач коштів на утримання відповідачки та на утримання дітей не надає, житлом не забезпечує, не дбає про матеріальне забезпечення сім`ї, через що відповідачка звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на утримання дітей. З огляду на наведене, вважала, що автомобіль, придбаний сторонами в шлюбі та зареєстрований на ім`я відповідачки, повинен залишитися відповідачці та їх з позивачем дітям.

04.09.2025 черев підсистему «Електронний суд» від позивача в особі представника адвоката Шандули О.О. надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача просить задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі. Посилався, що твердження відповідача у відзиві про те, що позивач не надає фінансової допомоги дітям не відповідає дійсності, зауважував, що позивач передає для дітей грошові кошти, наразі не має можливості спілкуватися з дітьми та передавати їм грошові кошти, оскільки відповідач приховує своє місце проживання, у відзиві на позовну заяву зазначає лише країну свого перебування - Німеччина. Зазначає, що відповідно до вимог діючого законодавства діє презумпція рівності частко майна подружжя.

Рух справи

Салтівський районний суд міста Харкова ухвалою від 07.07.2025 залишив без руху позовну заяву ОСОБА_1 , установив позивачу строк - 5 днів з дня вручення копії ухвали для усунення зазначених в ухвалі недоліків.

Салтівський районний суд міста Харкова ухвалою від 15.07.2025 відкрив провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , поданим в особі представника адвоката Шандули О.О. до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя, ухвалив розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначив проведення підготовчого засідання.

Салтівський районний суд міста Харкова ухвалою від 28.07.2025 відзив на позовну заяву, поданий ОСОБА_5 у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя повернув заявникові без розгляду. Роз`яснив заявникові, що повернення відзиву не позбавляє права повторного звернення до суду в порядку, встановленому законом.

Салтівський районний суд міста Харкова ухвалою від 03.09.2025 задовольнив заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Опольської Н.М. про її участь у судових засіданнях у справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Салтівський районний суд міста Харкова ухвалою від 09.10.2025 задовольнив заяву представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Опольської Н.М. про участь відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні, призначеному на 10.10.2025 на 13-00 годину та в подальших судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Салтівський районний суд міста Харкова ухвалою від 11.11.2025 закрив підготовче провадження у справі, призначив справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з викликом учасників справи.

Участь у справі сторін та інших учасників справи

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Зазначив, що у 2022 році його жінка, відповідач у справі, з дітьми виїхала за кордон. З того часу він намагався налагодити стосунки з жінкою, але вона його вигнала, коли він приїздив до неї з дітьми, тому він пішов служити у ЗСУ. Посилався, що упродовж часу несення ним служби від відповідачки було лише декілька дзвінків, вона то висувала вимоги про гроші, то казала про розлучення, його станом здоров`я жодного разу не поцікавилася, з огляду на що, він прийняв рішення розлучитися з відповідачкою. Зауважував, що на даний час він з дітьми не спілкується, позаяк у всіх месенджерах він заблокований, додзвонитися до дітей він не може, оскільки дружина всіляко перешкоджає йому у спілкуванні з дітьми. Він не бачить далі їх з відповідачкою подальшого спільного життя, з 2022 року, як відповідачка з дітьми виїхала закордон, вони спільного господарства не ведуть. Посилався, що просить провести поділ придбаного ними під час шлюбу майна навпіл, як це передбачено вимогами законодавства.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Шандула О.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, як про це зазначено в позовній заяві в її уточненій редакції та у відповіді на відзив.

Відповідач ОСОБА_2 , яка приймала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, не заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача про розірвання шлюбу. Проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на частину автомобіля в порядку поділу спільного майна подружжя заперечувала. Зазначила, що в них з позивачем у шлюбі народилося двоє дітей, з якими вона наразі проживає в Німеччині. Як на думку відповідача, транспортний засіб повинен залишитися у її власності, позаяк двоє їх з позивачем дітей проживають з нею, перебувають на її утриманні, а тому вона має право на весь автомобіль в цілому.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Коваль О.Ю. у судовому засіданні підтримав позицію відповідача, зазначив, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки відповідач проти їх задоволення не заперечує. У задоволенні позовних вимог про поділ транспортного засобу та визнання за позивачем права власності на частини вказаного транспортного засобу заперечував. В обґрунтування позиції посилався, що після задоволення позовних вимог позивача, ймовірно, будуть інші судові процеси стосовно спірного автомобіля.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Опольська Н.М., яка приймала участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, підтримала позицію відповідача, зазначила, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню з огляду на їх визнання відповідачем. У задоволенні позовних вимог про поділ транспортного засобу та визнання за позивачем права власності на частки вказаного транспортного засобу заперечувала, посилаючись, що відповідач є матір`ю двох дітей, а тому наявні підстави залишити спірний автомобіль у власності лише відповідачки.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Судом установлено, що 19 травня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 уклали шлюб, зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану №2 Харківського обласного управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів 19 травня 2006 року зроблено відповідний актовий запис №398, після реєстрації шлюбу прізвище дружини « ОСОБА_7 », що знаходить своє підтвердження оригіналом свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 , виданого 19 травня 2006 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану №2 Харківського обласного управління юстиції (а.с. 94).

У шлюбі в сторін народилися діти: дочка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 17 грудня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову №3 Харківського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації народжень 08 грудня 2017 року зроблено відповідний актовий запис за №5627; син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого 29 вересня 2017 року Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що 29 вересня 2017 року складено відповідний актовий запис №3361 (а.с. 12, 13).

Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , власником транспортного засобу «NISSAN ROGUE», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-5 НОМЕР_7 , 2017 року випуску, є ОСОБА_2 , дата реєстрації 13.11.2021 (а.с. 22).

Згідно з Відповіддю №1547652 від 08.07.2025, отриманою Салтівським районним судом міста Харкова з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_2 до 03.04.2024 значилася зареєстрованою за адресою АДРЕСА_1 . З 03.04.2024 з реєстраційного обліку за вказаною адресою знята (а.с. 33).

Суду надано копію квитанції на підтвердження операції переведення грошових коштів з номеру картки відправника НОМЕР_8 на номер картки одержувача НОМЕР_9 , дата операції 13.04.2025, дані клієнта ОСОБА_1 , сума операції 5 000,00 грн; копію квитанції на підтвердження операції переведення грошових коштів з номеру картки відправника НОМЕР_8 на номер картки одержувача НОМЕР_9 , дата операції 15.04.2025, дані клієнта ОСОБА_1 , сума операції 4 000,00 грн; копію квитанції на підтвердження операції переведення грошових коштів з номеру картки відправника НОМЕР_8 на номер картки одержувача НОМЕР_10 , дата операції 15.02.2025, дані клієнта ОСОБА_1 , сума операції 2 000,00 грн; копію квитанції на підтвердження операції переведення грошових коштів з номеру картки відправника НОМЕР_8 на номер картки одержувача НОМЕР_10 , дата операції 07.03.2025, дані клієнта ОСОБА_1 , сума операції 2 000,00 грн; копію квитанції на підтвердження операції переведення грошових коштів з номеру картки відправника НОМЕР_8 на номер картки одержувача НОМЕР_10 , дата операції 05.12.2024, дані клієнта ОСОБА_1 , сума операції 10 000,00 грн (а.с. 119-123).

Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду

За змістом положень ч. 1 ст. 24 СК України та ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 5 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Правилами ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх до збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

За змістом ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сімейне життя подружжя і зберігання шлюбу буде суперечити одному з них, інтересам їх дітей, що має суттєве значення.

Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За вимогами ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб.

Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму, зокрема ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору.

Отже, під час розгляду справи судом установлено, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбно-сімейних стосунків. Відповідачем не надано будь-яких доказів того, що сторонами вчиняються дії, спрямовані на збереження сім`ї.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить його інтересам, та, ураховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, наявні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Разом з тим, суд зважає на те, що відповідач ОСОБА_2 не заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Таким чином, з`ясувавши причини розірвання шлюбу, беручи до уваги фактичні взаємовідносини подружжя, враховуючи визнання позову відповідачем, суд вважає, що подальше сімейне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому суд доходить висновку про можливість розірвати зареєстрований між сторонами шлюб.

Що стосується позовних вимог позивача про поділ спільного майна подружжя, то суд керується таким.

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми тощо) самостійного заробітку (доходу).

Уважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності.

За змістом ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно (за винятком виключеного з цивільного обороту), в тому числі і об`єкти нерухомості.

Як це унормовано положеннями ст. 63, 70 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а їх частки вважаються рівними.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, як це закріплено вимогами ч. 1 ст. 68 СК України.

Положеннями ч. 1, 2 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Крім того, правилами ч. 2 ст. 372 ЦК України закріплено, що в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як виснувала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року, прийнятій у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18), «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Як установлено судом та що визнається сторонами, спірний автомобіль сторонами був придбаний у зареєстрованому шлюбі.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечує, що спірний транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, але з приводу поділу автомобіля сторони між собою не домовилися.

Ураховуючи викладене, суд знаходить підстави для визнання транспортного засобу «NISSAN ROGUE», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , 2017 року випуску, об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо поділу спільного майна, суд погоджується із запропонованим позивачем способом та вважає за можливе в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вказаного вище автомобіля.

При цьому суд зважає на те, що у судовому засіданні позивач наполягав на розгляді справи в межах пред`явлених ним позовних вимог. Зауважував, що з метою уникнення відчуження спірного автомобіля відповідачкою, яка є титульним власником вказаного транспортного засобу, просить у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на частину спірного автомобіля. Посилався, що він є особою з інвалідністю ІІІ групи унаслідок несення військової служби, не має грошових коштів сплатити відповідачці половину вартості транспортного засобу, про поділ якого ним заявлено позовні вимоги.

Водночас, суд ураховує, що за правилами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частини перша, друга статті 264 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі №914/2350/18 (914/608/20) (провадження №12-83гс21)).

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. Постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі №602/1455/20 (провадження №61-475св22)).

Разом з тим, суд зауважує, що відповідач ОСОБА_2 у ході судового розгляду справи зазначила, що не бажає сплачувати компенсацію частини вартості спірного автомобіля на користь позивача, вважає, що вказаний транспортний засіб повинен залишитися в її одноосібній власності, позаяк разом з нею проживають її з позивачем діти, а позивач не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. Процесуальним правом на пред`явлення зустрічного позову відповідач ОСОБА_2 не скористалася.

Що стосується доводів відповідача ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву про те, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а тому, ураховуючи, що діти проживають з нею, спірний транспортний засіб повинен залишитися в її одноосібній власності, то суд зазначає таке.

Як це закріплено вимогами ч. 2 ст. 70 СК України, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Водночас, матеріали справи не містять, а відповідачем суду не надано жодних доказів, які б підтверджували наявність обставин того, що позивач ОСОБА_1 не дбав про матеріальне забезпечення їх з відповідачем сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дітей, приховав, знищив чи пошкодив їх спільне з відповідачем майно або витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, щоб стверджувати про наявність підстав при вирішенні даного спору відійти від рівності часток подружжя.

Крім того, суд бере до уваги, що позивачем суду надано квитанції на підтвердження, як про це зазначив позивач, здійснення ним грошових переказів їх з відповідачкою дочці. У судовому засіданні відповідач підтвердила, що позивач перераховує на картковий рахунок їх дочки грошові кошти, але не обізнана, в якому саме розмірі.

Також у судовому засіданні відповідач зазначила, що вона зверталася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з позивача на її користь аліментів на утримання дітей. Доказів того, що ОСОБА_1 не надає матеріальної допомоги на утримання дітей відповідачем суду не надано.

Крім того, суд бере до уваги висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, яких він дійшов у постанові від 27.12.2019, прийнятій у справі №297/2837/17, а саме, Верховний Суд виснував, що «проживання дітей з позивачем, з огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини та положення статті 70 СК України, само по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено».

З огляду на наведене, суд не знаходить підстав для збільшення частки відповідача ОСОБА_2 у спільному майні подружжя, а тому відхиляє такі доводи відповідача, як такі, що не доведені нею жодними доказами.

З приводу посилань у судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Коваля О.Ю. на те, що після задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права власності на частину спірного автомобіля ймовірні інші судові процеси стосовно вказаного об`єкту спільного майна подружжя, суд зауважує, що відповідач ОСОБА_2 із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 не зверталася, тобто свого бачення можливого поділу спірного автомобіля не висловила. Водночас, про ймовірність виникнення у подальшому інших судових процесів стосовно вказаного майна можна лише припускати, а положеннями ч. 6 ст. 81 ЦПК України унормовано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Більш того, суд наголошує на тому, що сторони не позбавлені можливості вирішувати спірні питання щодо належного їм на праві спільної часткової власності майна у позасудовому порядку, а відтак, презюмувати виникнення у подальшому судових спорів стосовно вказаного вище транспортного засобу є передчасним та необґрунтованим.

Згідно із ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

З огляду на те, що позивач та відповідач не дійшли згоди щодо порядку поділу спірного транспортного засобу, який є об`єктом спільної власності сторін, позивач просив у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на частину вказаного автомобіля, відповідач зустрічний позов не пред`явила, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на частину автомобіля.

При цьому суд бере до уваги постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.09.2025, прийняту у справі №591/1895/23, провадження №61-9381св24, в якій суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої та апеляційної інстанції про задоволення позовної вимоги позивача про визнання за ним в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на частину автомобіля, тобто погодився з обраним позивачем способом захисту його порушеного права.

За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 13 цього Кодексу суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Беручи до уваги наведене вище, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Розподіл судових витрат

Питання про розподіл судових витрат, а саме стягнення судового збору, сплаченого позивачем за позовними вимогами про поділ майна подружжя та розірвання шлюбу в розмірі 4284,93 гривень, згідно з квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки від 01.07.2025, суд вирішує відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 2626,94 гривень. При цьому суд бере до уваги, що позивач, пред`явивши позов у первинній редакції, сплатив судовий збір, виходячи з вартості спірного транспортного засобу в цілому - 414 496 грн, коли остаточно просив суд визнати за ним право власності на частину автомобіля. Таким чином, позивач повинен був сплатити судовий збір за позовною вимогою про розірвання шлюбу в сумі 1211,20 грн, за позовною вимогою про визнання права власності на частину автомобіля в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя в сумі 2072,48, а загалом 3283,68. Водночас, ураховуючи, що позивачем позов був пред`явлений через підсистему «Електронний суд», а правилами ч. 3 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» закріплено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, то із застосуванням коефіцієнту 0,8, розмір належного до сплати позивачем судового збору становить суму 2626,94 (1211,20 + 2072,48 х 0,8 = 2626,94). Відтак, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2626,94 грн.

Крім того, представник позивача у даній справі подав заяву про орієнтовний розрахунок судових витрат, понесених позивачем, зокрема витрат на професійну правничу допомогу. У поданій заяві зазначив, що докази понесених позивачем витрат будуть подані останнім відповідно до вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

З огляду на наведене та, ураховуючи вимоги ч. 8 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити судове засідання для вирішення питання про стягнення судових витрат, пов`язаних з розглядом справи та встановити позивачу ОСОБА_1 строк для подання доказів щодо розміру таких витрат.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 89, 247, 141-142, 263-265, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, поділ спільного майна подружжя задовольнити в повному обсязі.

Шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 19 травня 2006 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану №2 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 398, - розірвати.

У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на частину автомобіля «NISSAN ROGUE», білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер транспортного засобу НОМЕР_2 , 2017 року випуску.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2 626 (дві тисячі шістсот двадцять шість) гривень 94 копійки.

Призначити судове засідання для вирішення питання про стягнення судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, на 21 січня 2026 року на 15-30 годину. Установити позивачу ОСОБА_1 строк для подання доказів щодо розміру понесених ним витрат - п`ять днів після ухвалення рішення суду.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_11 , зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання: АДРЕСА_2 ;

відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_12 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повне судове рішення складено і підписано 23 грудня 2025 року.

Суддя: Я.Ю. Семенова