КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/2717/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.12.2025 року

Київський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участі:

-представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі у залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_3

про стягнення збитків,

ВСТАНОВИВ:

03.04.2025 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення збитків.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою суду від 04.04.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху.

14.04.2025 року на виконання ухвали суду представником позивача надано до суду заяву про усунення недоліків разом з позовною заявою у зміненій редакції та додано квитанцію про сплату судового збору.

У відповідності до позовної заяви у вказаній редакції, позивачка просить суд стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 781860 гривень, на відшкодування збитків, нанесених безпідставним володінням відповідачкою квартирою позивачки за адресою: АДРЕСА_1 , за період з квітня місяця 2019 року по лютий 2025 року.

В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що 31.10.2016 року за нею було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 , в порядку позасудового звернення стягнення на іпотечне майно. Однак, як вказує позивачка, вона з моменту реєстрації права власності на вказане майно не має можливості його використовувати, оскільки квартирою продовжує користуватись колишній власник - відповідачка. Як стверджує позивачка, для створення перешкод у користуванні позивачці її майном, відповідачка постійно звертається до суду з позовами з приводу оскарження переходу права власності на майно до позивачки, та майже в кожній справі відповідачка намагалася забезпечити позовні вимоги шляхом накладення арешту на майно та в інші способи. Як зазначає позивачка, лише 24.01.2025 року відповідачка втратила можливість і в подальшому зловживати правом на звернення до суду, оскільки Верховним Судом постановлена ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за черговою скаргою відповідачки на рішення про відмову в задоволенні її вимог. Таким чином, позивачка вважає, що з 31.10.2016 року та до цього часу відповідачка безпідставно користується належною їй квартирою, у тому числі здавала її в оренду іншим особам, використовувала її для реєстрації за адресою квартири інших осіб, через що відповідачка майже на 10 років позбавила її ОСОБА_1 можливості користуватися, володіти та розпоряджатися належним їй майном, оскільки весь цей час саме відповідачка безпідставно використовувала вказану квартиру, вже не перебуваючи в статусі власника майна. На думку позивачки, вона має право на стягнення з відповідачки збитків, нанесених безпідставним використанням належного їй ОСОБА_1 майном в порядку ст. 1212-1215 ЦК України.

Як вказує позивачка, з метою отримання належної правової допомоги, вона звернулась до адвоката, після чого скерувала відповідачці лист із пропозицією врегулювати відносини в позасудовому порядку, шляхом укладення договору оренди вказаної квартири, та в добровільному порядку погасити збитки, нанесені безпідставним використанням належної їй ОСОБА_1 квартири. Вказаний лист із вимогою, як вказує позивачка, 19.02.2025 року було спрямовано через «Нову пошту» та отримано відповідачкою особисто. Однак, станом на день подання цього позову відповідачкою вимога проігнорована.

На думку позивачки, наявні підстави для стягнення з відповідачки розміру втрачених позивачкою доходів, які вона мала б отримати в разі здавання свого майна в оренду третім особам, яка розрахована позивачкою за період з квітня 2019 року по лютий 2025 року у загальному розмірі 781860,00 гривень, використовуючи інформацію наявну в мережі інтернет про середню вартість оренди 3-х кімнатної квартири за АДРЕСА_3 .

Приймаючи вказані обставини , позивачка звернулась до суду з цим позовом.

Дослідивши подані до суду документи, суддею встановлено, що позовна заява подана з додержанням вимог ст.ст. 175-177 ЦПК України, позивачем виконані вимоги ухвали суду від 04.04.2025 року, підстави для залишення позовної заяви без руху або відмови у відкритті провадження, визначених у ст. 185, 186 ЦПК України, відсутні.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 24.04.2025 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання.

05.06.2025 року відповідачкою отримано судову повістку повідомлення про призначене підготовче судове засідання по справі на 14.07.2025 року о 11 год. 00 хв., що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштової кореспонденції.

14.07.2025 року до суду від представника відповідачки ОСОБА_3 адвоката Федяєва С.В. надійшла заява про відкладення судового засідання, для надання часу на підготовки до справи.

За наслідком надходження вказаної заяви, з метою надання належного доступу до суду учасникам справи, судом призначене підготовче судове засідання на 19.08.2025 року було відкладено на 01.10.2025 року о 12 год. 00 хв.

12.11.2025 року судом було ухвалено закрити стадію підготовчого провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

До судового засідання призначеного на 10.12.2025 року з`явився представник позивачки, який позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити.

Відповідачка до судового засідання не з`явилась, будучи достеменно обізнаною про наявне судове провадження та будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалась.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Підстав для відкладення судового засідання передбачених ч.1 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 10.12.2025 року за відсутності сторін по справі, на підставі наявних документів в матеріалах справи.

За наслідком розгляду даної справи, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 22.12.2025 року о 13 год. 30 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення.

Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином.

Заслухавши пояснення представника позивача по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов ОСОБА_1 не підлягаючим задоволенню, виходячи з наступного.

Судом з поданих позивачкою до суду доказів встановлено наступне.

У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за №420467157 від 31.03.2025 року судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 28.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №4630, була власником квартири АДРЕСА_2 .

Вказана квартира на підставі договору іпотеки від 28.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В., зареєстрований в реєстрі за №4634, була передана іпотекодавцем ОСОБА_3 в іпотеку іпотекодержателю ВАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Також у відповідності до наявних записів у вказаній довідці вбачається наявність державної реєстрації змін про іпотеко держателя за договором іпотеки від 28.09.2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В., зареєстрованим в реєстрі за №4634, за наслідком відступлення права вимоги за цим договором, а саме: від ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ПАТ «Комерційний індустріальний банк»; від ПАТ «Комерційний індустріальний банк» до ТОВ «Стандард фінанси групп»; від ТОВ «Стандард фінанси групп» до ОСОБА_1 .

31.10.2016 року за ОСОБА_1 , на підставі: договору іпотеки від 28.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В., зареєстрованого в реєстрі за №4634, та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 24.03.2016 року за №422, зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Отже, судом встановлено, що позивачка починаючи з 31.10.2016 року набула у власність квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно з отриманою відповіддю з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області від 16.04.2025 року вбачається, що у вказаній квартирі починаючи з 14.07.2010 року значиться зареєстрованою відповідачка ОСОБА_3 , тобто як колишній власник вказаної квартири.

Також позивачкою надано до суду ухвалу Верховного Суду від 24.01.2025 року по справі №947/30418/19.

Частиною 3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 №3262-IV передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Частиною 2 ст.3 означеного Закону встановлено, що Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

За наслідком чого, судом було перевірено та встановлено наявність оприлюдненого у Єдиному державному реєстрі судових рішень тексту ухвали Верховного Суду від 24.01.2025 року по справі №947/30418/19, який відповідає наданій до суду копії цього судового рішення.

У відповідності до вказаної ухвали суду, судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду міста Одеси перебувала цивільна справа №947/30418/19 за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Раффайзен Банк Аваль» (правонаступник Публічне акціонерне товариство «Комерційний індустріальний банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандарт Фінанс Групп», ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Янковська Ольга Сергіївна, про скасування реєстрації права власності на нерухоме майно.

За наслідком розгляду вказаної справи, ухвалено рішення Київського районного суду міста Одеси від 8 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року.

22 травня 2024 року адвокат в інтересах ОСОБА_3 сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 17679/0/220-24 від 23 травня 2024 року) на рішення Київського районного суду міста Одеси від 8 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року по справі №947/30418/19.

24 червня 2024 року Верховний Суд у складі судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення копії тієї ухвали.

Ухвалою Верховного Суду від 24.01.2025 року по справі №947/30418/19 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду міста Одеси від 8 квітня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 13 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний індустріальний банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Стандарт Фінанс Групп», ОСОБА_1 за участю приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Янковської Ольги Сергіївни як третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, про скасування реєстрації права власності на нерухоме майно.

Позивачка з посиланням на те, що з моменту набуття нею права власності на вказане нерухоме майно та пол. день звернення до суду з цим позовом, відповідачка не припинила безпідставне володіння нерухомим майном належним позивачеві, не виселилася з нього, не намагалася повернути його, уникає будь-якого спілкування навіть у відповідь на пряме звернення позивачки, перешкоджає позивачці володіти, розпоряджатись і користуватись нерухомим майном, за наслідком чого позивачка просить суд стягнути з відповідачки розмір втрачених позивачкою доходів, які вона мала б отримати в разі здавання свого майна в оренду третім особам.

В межах заявлених позовних вимог, суд зазначає, що за положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Водночас статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частинами першою, другою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з частиною першою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу (частина четверта статті 156 ЖК України).

Частиною першою статті 8 ЦК України встановлено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

У відповідності до висновків Верховного Суду викладених у постанові від 17.09.2025 року по справі №501/2332/21, якщо відповідачі не є членами/колишніми членами сім`ї позивача, ураховуючи, що спірні правовідносини в достатній мірі не врегульовані ЖК України, ЦК України, іншими актами цивільного законодавства або договором, приймаючи до уваги відсутність угоди між власником квартири та відповідачами про безоплатне користування жилим приміщенням, колегія суддів Верховного Суду вважає, що у цьому випадку такі правовідносини за аналогією закону регулюються частиною четвертою статті 156 ЖК України щодо відсилання до статті 162 ЖК України, у частині першій якої вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Разом із тим, частинами першою, третьою статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

У частині першій статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору (частина четверта статті 632 ЦК України).

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (стаття 640 ЦК України).

Згідно зі статтею 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена.

Відповідно до статті 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

Згідно зі статтею 643 ЦК України якщо у пропозиції укласти договір вказаний строк для відповіді, договір є укладеним, коли особа, яка зробила пропозицію, одержала відповідь про прийняття пропозиції протягом цього строку.

Відповідь про згоду укласти договір на інших, ніж було запропоновано, умовах є відмовою від одержаної пропозиції і водночас новою пропозицією особі, яка зробила попередню пропозицію (стаття 646 ЦК України).

Статтею 810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина (частина перша статті 812 ЦК України).

Сторонами у договорі найму житла можуть бути фізичні та юридичні особи (частина перша статті 813 ЦК України).

Частинами першою, третьою статті 815 ЦК України передбачено, що наймач зобов`язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити плату за найм житла. Наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Відповідно до частини першої-третьої статті 820 ЦК України розмір плати за найм житла встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за найм житла, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за найм житла не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за найм житла у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за найм житла не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

Згідно з частиною першою статті 762 ЦК України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Верховний Суд вже звертав увагу, що за своєю юридичною суттю договір найму (найму житла) є імперативно оплатним. Оскільки оплатність договору найму (найму житла) має імперативний характер, то сторони договору найму (найму житла) самостійно визначають розмір плати (абзац перший частини першої статті 762, частина перша статті 820 ЦК) або буде застосовуватися механізм, передбачений в ЦК (абзац другий частини першої статті 762, 632 ЦК України). Плата за користування майном (стаття 762 ЦК) чи плата за користуванням житлом (стаття 820 ЦК) є тим критерієм, що дозволяє відрізнити договір найму (найму житла) від договору позички (стаття 827 ЦК) (див. постанову Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 529/201/20 (провадження № 61-3820св21)).

Крім того, на обов`язок особи, яка користується чужим майном, вносити плату за користування цим майном, вказують положення частини третьої статті 403 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

У відповідності до висновків Верховного Суду викладених у постанові від 17.09.2025 року по справі №501/2332/21, за доведеності певних обставин, суд має виходити з того, що відповідачка без достатньої правової підстави за рахунок позивача зберегла у себе кошти, які мала заплатити як орендну плату за користування спірною квартирою. Верховний Суд виклав позицію, що у зв`язку з тим, що відповідачка не вносила позивачу орендну плату за користування спірною квартирою, в останнього виникає право вимагати стягнення таких коштів на підставі статті 1212 ЦК України.

Вказана правова позиція узгоджується з висновками викладеними Верховним Судом у постанові від 17.09.2025 року по справі №501/2332/21.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Приймаючи вищевикладене, в межах заявлених вимог і доводів, надаючи оцінку усім наявним в матеріалах справи доказам, суд доходить про необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог.

Судом встановлено, що позивачка 31.10.2016 року набула у власність квартиру АДРЕСА_2 , в порядку звернення стягнення за договором іпотеки, колишнім власником якої є відповідачка, яка залишається бути зареєстрованою у даному житловому приміщенні. Також з наданих до суду доказів вбачається, що між сторонами тривали багато численні судові спори.

Однак, позивачка зазначаючи, про те, що ОСОБА_3 починаючи з дня набуття позивачкою права власності на квартиру АДРЕСА_2 , а саме з 31.10.2016 року, продовжує проживати у вказаній квартирі і користується нею, не висиляється з житлового приміщення, створює позивачці перешкоди у користуванні власністю, здавала її в оренду іншим особам, використовувала її для реєстрації за адресою квартири інших осіб, в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не надала жодних доказів на підтвердження цих обставин, у тому числі доказів що позивачка зверталась до відповідачки з відповідною вимогою про звільнення житлового приміщення, та/або до суду за захистом своїх прав з розгляду питання виселення відповідачки з житлового приміщення, визнання останньою такою, що втратила користування житловим приміщенням.

Судом враховується, що встановлення вищезазначених обставин лише за наявності реєстрації місця проживання відповідачки у належній позивачці квартири, не є достатнім доказом підтвердження фактичного проживання ОСОБА_3 у житловому приміщенні та користування ним, приймаючи, що відповідно до положень статті 29 ЦПК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, а також фізична особа може мати кілька місць проживання.

Також є необґрунтованими доводи позивача, що за наслідком набуття позивачкою права власності на квартиру АДРЕСА_2 , відповідачка зловживала своїми процесуальними правами зі звернення до суду та забезпечення відповідних позовів, приймаючи не надання жодних доказів на підтвердження цих обставин, у тому числі на підтвердження встановлення судами відповідних обставин під час розгляду справ за наслідком звернення ОСОБА_3 зі зловживання останньою, як позивачкою, своїми процесуальними правами, як і доказів на підтвердження забезпечення позовів за зверненням ОСОБА_3 щодо належного позивачеві нерухомого майна, як і доказів на підтвердження завдання збитків ОСОБА_1 за наслідком вжиття відповідних заходів забезпечення позову.

Щодо наданої стороною позивачки виписки з веб-сайту «Судова влада України» з переліком усіх справ наявних між сторонами по справі, суд вважає неналежним доказом на підтвердження вищезазначених доводів позивачки про зловживання відповідачкою своїми процесуальними правами зі звернення до суду, оскільки доказів на підтвердження встановлення відповідних обставин до суду не надано, а також приймаючи, що сам факт звернення до суду особи з метою захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, є правом особи.

З приводу доводів позивачки про звернення до відповідачки з вимогою про укладення договору оренду належною позивачці квартирою та вимогою про відшкодування завданих збитків, за наслідком використання відповідачкою належної позивачці на праві власності квартирою, суд вважає також недоведеними, приймаючи не надання ОСОБА_1 до суду в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України належним чином завіреної копії відповідної вимоги, з викладеним її змістом, з датою її складення, підписом позивачки або уповноваженої особи, яка діяла за дорученням ОСОБА_1 , яка безпосередньо була скерована ОСОБА_1 до ОСОБА_3 .

Щодо зазначеного позивачкою тексту вимоги, яка викладена у тексті позовної заяви, не є належним доказом змісту відповідної вимоги, оскільки зазначений текст у позовній заяві, згідно з приписами статті 175 ЦПК України, є викладенням обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, однак не є доказом існування і змісту відповідного документа, у даному випадку вимоги на ім`я ОСОБА_3 , на яку посилається позивачка, як на підставу заявлених вимог, без надання належним чином завіреної копії відповідної вимоги.

Додатково позивачкою надано лист, який містить фото роздруківки, які за змістом містять інформацію про отримання ОСОБА_3 документа - вимогу ОСОБА_1 , однак вказана роздруківка не приймається судом в якості належного доказу скерування і отримання відповідачкою письмової вимоги від позивачки ОСОБА_4 , оскільки вказана роздруківка не містить необхідної інформації: ані про оператора поштового зв`язку (кур`єрської служби), якою здійснювалось поштовий переказ; не містить підпису уповноваженої особи поштового зв`язку і печатки організації, якою прийнято до відправлення відповідне поштове відправлення та ким здійснювалось засвідчення вручення відповідного поштового відправлення відповідачці; інформації про відправника поштового переказу. Також позивачкою не надано жодних належних доказів на підтвердження сплати послуг за відповідне поштове відправлення на ім`я відповідачки, як і належним чином завіреної копії вимоги, яка безпосередньо була скерована позивачкою на ім`я відповідача.

За наслідком чого доводи сторони позивача про використання відповідачкою у тому числі для проживання належною позивачеві на праві власності квартири, як і доводи сторони позивача про отримання відповідачкою вимоги від ОСОБА_1 з пропозицією укладення договору найму та відшкодування збитків, завдання з боку відповідачки збитків позивачеві за наслідком користування квартирою, є недоведеними та безпідставними.

Судом приймається, що у відповідності до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 13 ЦПК України врегульовано, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

За положеннями статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58,

Проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, надавши їм оцінку, суд доходить до висновку про недоведеність заявлених позовних вимог, за наслідком чого у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Приймаючи відмову у задоволенні позову, понесені позивачкою судові витрати у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. ст.ст. 1-18, 76-89, 141, 263-265, 279, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_4 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_5 ) про стягнення збитків відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий Л. В. Калініченко