ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 931/621/24

провадження № 61-13044св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Локачинської селищної ради Волинської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , на рішення Рожищенського районного суду Волинської області

від 09 липня 2025 року у складі судді Гармай І. Т. та постанову Волинського апеляційного суду від 15 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Локачинської селищної ради Волинської області, про позбавлення батьківських прав.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що вони з відповідачем перебували

у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням суду від 15 серпня 2019 року.

У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка ОСОБА_4 .

На момент розірвання шлюбу шлюбні відносини уже були припинені і вони проживали окремо. При цьому малолітня дочка проживала і проживає разом

з нею.

Відповідач повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання та виховання дитини, не цікавиться її життям і навчанням, не відвідує дочку та не спілкується з нею, не переймається її потребами, фізичним і духовним розвитком, не проявляє батьківської турботи та піклування, матеріально не забезпечує.

Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків.

Ураховуючи наведене, позивачка просила позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав щодо дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 09 липня

2025 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду

від 15 вересня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Покладено на орган опіки та піклування за місцем проживання дитини контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків стосовно дитини ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, посилаючись на те, що поведінка відповідача (спілкування з дитиною у месенджері, вітання з святами, подання заперечення до органу опіки та піклування) загалом свідчить про його бажання як батька брати участь у вихованні та спілкуванні з дочкою, його спроможність та волевиявлення виконувати свої природні батьківські обов`язки. Крім цього, у поданому суду відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 наполягав на бажанні підтримувати зв`язок із дочкою та брати участь у її житті.

Судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 ніколи раніше не виносились попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і його поведінка не була предметом розгляду компетентних органів, докази того, що батько притягувався до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дитини чи за ухилення від виконання батьківських обов`язків, у матеріалах справи відсутні. Також матеріали справи не містять належних доказів, які б вказували на наявність виняткового випадку для позбавлення батьківських прав відповідача, що є крайнім заходом вирішення сімейних питань, а також достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька як особи, що становить реальну загрозу для дочки ОСОБА_6 .

Згідно з поясненнями представника органу опіки і піклування, наданими

у судовому засіданні, під час обстеження умов проживання дитини і спілкування

з ОСОБА_7 , дитина висловлювала бажання спілкуватися з батьком, показувала їх переписку у месенджері та в силу свого віку в достатній мірі не розуміє правових наслідків позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав батька.

Таким чином, у цій ситуації, співставляючи інтереси окремої особи, в право якої здійснюється втручання (відповідача), враховуючи суспільні інтереси та інтереси дитини, суд дійшов висновку, що непозбавлення батьківських прав відповідача буде кращим заходом для дитини ніж зворотне, оскільки позбавлення батьківських прав не вплине ні на обставини щодо її виховання і розвитку, не створить додаткових умов щодо її виховання, не сприятиме захисту її прав взагалі. Поруч із цим суд зважав на те, що позбавлення батьківських прав батька вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини.

Та обставина, що на час розгляду справи вихованням дитини займається мати, не є безумовним підтвердженням небажання батька дитини брати участь в її утриманні та вихованні, тобто не свідчить про свідоме, умисне нехтування батьком батьківськими обов`язками.

Беручи до уваги всі наведені обставини у сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку, що, незважаючи на доводи сторони позивачки, якими вона обґрунтовує доцільність позбавлення батьківських прав, ці аргументи не є суттєвими та достатніми у контексті національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) для виправдання застосування крайнього заходу вирішення сімейних питань, а позбавлення відповідача батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_6 є передчасним і в задоволенні позову необхідно відмовити.

Проте встановлені судом обставини справи вказують на наявність підстав для того, щоб попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання дочки ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , та покладення на орган опіки та піклування за місцем проживання дитини контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків стосовно дитини.

Апеляційний суд залишив без задоволення апеляційну скаргу позивачки, оскільки суд першої інстанції, повно та об`єктивно дослідивши всі обставини справи і давши їм правильну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Також вказав, що доводи апеляційної скарги спростовуються обставинами справи та не містять встановлених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, ухваленого з правильним застосуванням норм матеріального права і додержанням норм процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У жовтні 2025 року адвокат Кушнірук Ю. П., як представник ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд» надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 09 липня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 15 вересня 2025 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

Як підставу касаційного оскарження зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права, зокрема без урахування висновків, викладених

у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 661/2532/17,

від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17, від 29 вересня 2021 року у справі № 459/3411/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України). Крім того, посилається на порушення норм процесуального права, яке полягає у неналежному дослідженні доказів

(пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

У касаційній скарзі заявниця також зазначає, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток дочки, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, не спілкується з дочкою, не створює умов для отримання нею освіти, а тому наявні бути підстави для позбавлення батьківських прав відповідача відносно дочки. Процесуальна поведінка відповідача свідчить про відсутність бажання виконувати батьківські обов`язки, що, у свою чергу, дає підстави вважати, що позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини. Суд апеляційної інстанції ухилився від належного надання правової оцінки обставинам щодо нехтування відповідачем батьківських обов`язків; не надав оцінку ігноруванню ним засідань комісії третьої особи та судових засідань. Суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України), вказавши, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, проте не перевірив зміни поведінки відповідача. Окрім цього, вказує, що на підтвердження спілкування відповідач лише надав скріншоти із застосунку Viber, які датовані червнем 2023 року.

Дитина, думка якої була заслухана в судовому засіданні, повідомила, що з батьком не спілкується, при згадці батька у дитини виникали негативні емоції; зазначила, що не хоче з батьком спілкуватися, і при цьому дитина розхвилювалася та розплакалася через те, що батько ображав маму. Повідомила, що останній раз батька бачила декілька років тому та самостійно намагалась зв`язатись з батьком, проте він проігнорував її повідомлення. Про неї опікується мати та вітчим, якого називає батьком. Також не була проти того, щоб її батька позбавили батьківських прав стосовно неї.

Щодо порушення норм процесуального права: суд не дослідив зібрані у справі докази, зокрема, подані стороною позивачки докази щодо відсутності дії зі сторони відповідача у відновленні спілкування з дитиною; не з`ясував, чи відповідає найкращим інтересам дитини налагодження сімейних стосунків із рідним батьком, з яким вона не спілкується з 2023 року; не встановили, які дії він вчинив з метою налагодження стосунків із дитиною, чи виконав рекомендації суду та чи змінилася його поведінка; коли відповідач планував відновити з нею спілкування, чи які у нього існують перешкоди для вчинення таких дій. Мотивувальна частина постанови апеляційного суду не містить також висновків щодо доводів позивача про ухилення батька від виконання батьківських обов`язків.

Відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 від відповідача та третьої особи станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 21 жовтня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року поновлено строк на касаційне оскарження, касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.

У визначений судом строк заявницею усунуто недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2025 року відкрито касаційне оскарження у справі (з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 931/621/24 із Рожищенського районного суду Волинської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У листопаді 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 931/621/24.

Ухвалою від 04 грудня 2025 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 05 грудня 2025 року справу передано судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Із 09 жовтня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували

у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Локачинського районного суду Волинської області від 15 серпня 2019 року розірвано.

Під час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 , у сторін народилась дочка ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Згідно з копією витягу з реєстру територіальної громади - Затурцівської територіальної громади № 2023/009179694, сформованого 09 листопада 2023 року, місце проживання дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

12 травня 2022 року Локачинським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Володимир-Волинському районі Волинської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , про що зроблено актовий запис № 21, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 .

З копії акта обстеження умов проживання від 27 листопада 2023 року за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що будинок за вказаною адресою побудований у 2020 році, складається з чотирьох кімнат та зроблений сучасний ремонт. Сім`я обробляє земельну ділянку розміром 4,00 га та забезпечена продуктами харчування. Малолітня ОСОБА_5 має окрему кімнату з облаштуванням місця для навчання, відпочинку та сну, забезпечена одягом та взуттям в повній мірі. В сім`ї проведено бесіду, під час якої з`ясовано, що батько малолітньої ОСОБА_6 самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, вихованням дитини не займається та матеріально її не забезпечує.

Згідно з копією довідки закладу дошкільної освіти с. Озютичі від 12 жовтня

2024 року № 19 ОСОБА_10 перебувала у закладі дошкільної освіти с. Озютичі

з 25 лютого 2019 року до 20 червня 2022 року, батько ОСОБА_11 участі у вихованні дочки не брав, батьківські збори не відвідував, не оплачував харчування, не цікавився досягненнями дочки та не забирав дитину з дитячого садка.

Відповідно до довідки директора музичної школи Локачинської селищної ради Кревської О. від 21 жовтня 2024 року № 36, дитина ОСОБА_5 навчається

в 2-му класі музичної школи Локачинської селищної ради по класу гітари, батько дитини ОСОБА_2 участі у вихованні і навчанні дочки не бере, не цікавиться навчанням та досягненнями дитини, не спілкується з викладачем.

Згідно з копією характеристики, виданої опорним закладом загальної середньої освіти «Локачинський ліцей» Локачинської селищної ради Володимирського району Волинської області від 17 жовтня 2024 року, дитина ОСОБА_10 навчається в школі з 01 вересня 2022 року. Учениця на уроках активна,

з задоволенням працює в групах, намагається бути лідером. Приділяє багато уваги позакласному читанню, гарно декламує вірші, володіє артистичними здібностями. До уроків готується систематично, має охайний вигляд, відповідально ставиться до виконання доручень, відвідує музичну школу. Дотримується усіх правил поведінки, підтримує дружні стосунки з однокласниками. В основному вихованням займається мама ОСОБА_9 , підтримує постійний зв`язок зі школою та класоводом.

Відповідно до копії витягу з реєстру територіальної громади - Доросинівської територіальної громади № 2024/015197350, сформованого 23 грудня 2024 року, місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 .

Із роздрукованих скриншотів у месенджері наявна переписка відповідача

з дочкою.

Відповідач ОСОБА_2 проживає в с. Береськ разом із батьками. Із 2020 року одружений з ОСОБА_12 та спільно виховують її малолітню дитину

ОСОБА_13 , 2011 року народження. На теперішній час не працює, бере активну участь у громадському житті села, що підтверджується характеристикою, виданою головою Доросинівської сільської ради Луцького району Волинської області.

З копії акта обстеження умов проживання від 24 грудня 2024 року за адресою:

АДРЕСА_3 , встановлено, що житловий будинок складається з 4-х кімнат, кухні, коридору і ванни. Умови проживання задовільні, зроблений косметичний ремонт, наявна побутова техніка. Для виховання та розвитку дитини наявна окрема кімната зі всіма необхідними меблями. За вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_14 (мати) та ОСОБА_15 (батько). Із ОСОБА_2 проведено бесіду щодо належного виховання дитини ОСОБА_5 .

З інформації Служби у справах дітей Доросинівської сільської ради Луцького району Волинської області від 30 грудня 2024 року № 28/01-27 встановлено, що

з ОСОБА_2 було проведено бесіду та з`ясовано, що він проти позбавлення його батьківських прав та бажає продовжувати спілкуватися та займатися вихованням дочки ОСОБА_5 .

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 17 березня 2025 року, він просив засідання Виконавчого комітету Локачинської селищної ради Волинської області щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про надання висновку про доцільність позбавлення його батьківський прав проводити за його відсутності та надав письмові пояснення, в яких заперечував щодо позбавлення його батьківських прав стосовно дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За висновком Органу опіки і піклування Виконавчого комітету Локачинської селищної ради Волинської області, ураховуючи якнайкращі інтереси малолітньої дитини, Виконавчий комітет Локачинської селищної ради Волинської області як орган опіки та піклування вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Виконавчого комітету Локачинської селищної ради Волинської області від 20 березня 2025 року № 65 вказаний висновок органу опіки і піклування затверджено.

Заслухана в судовому засіданні суду першої інстанції дитина ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , повідомила, що цього року тато вітав її

з 8 березням, на день народження (6 років) подарував ролики, які вона просила місяць. Зазначила, що не хоче з татом спілкуватися, і при цьому дитина розхвилювалась та розплакалась, а тому в подальшому суд і учасники справи,

в якнайкращих інтересах дитини будь-яких інших питань дитині не ставили, дитина разом з психологом покинули зал судових засідань.

Психолог ОСОБА_16 зазначила, що дитина відповідала вільно і невимушено.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити

у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частинами першою та другою статті 10 ЦПК України регламентовано, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою та другою статті 3 Конвенції про права дитини закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне

в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право

і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний

і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя

у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні

і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину

з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див.: постанову Верховного Суду

від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, провадження № 61-12305св18).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти (див.: постанову Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, провадження № 61-1344св20).

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох

з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня

2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ

від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11)

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, в першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Наведене узгоджується з правовими висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18),

від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20), від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20),

від 17 січня 2024 року у справі № 735/308/21 (провадження № 61-10098св23) та багатьох інших.

Судова практика у цій категорії справ є сталою, відмінність залежить лише від фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою

є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних

в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він

є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій надано правову оцінку поданим сторонами доказам, висновку органу опіки та піклування і встановлено, що відсутні правові підстави для застосування такого крайнього заходу впливу на ОСОБА_2 , як позбавлення його батьківських прав стосовно дитини.

Судами попередніх інстанцій не встановлено обставин остаточного й свідомого ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків. Позивачка відповідних доказів суду не надала.

Проживання дівчинки на час розгляду справи разом із матір`ю та її новим чоловіком, які займаються вихованням і розвитком дитини, не свідчить про те, що біологічний батько дитини не бажає брати участь в утриманні і вихованні дитини, тобто свідомо й умисно нехтує своїми батьківськими обов`язками.

Крім того, у спірних правовідносинах не встановлено, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив із ним сімейних відносин не відповідає інтересам спільної дочки сторін.

З урахуванням усіх обставин справи та на підставі оцінки доказів у їх сукупності (стаття 89 ЦПК України), судами зроблено обґрунтовані висновки про те, що позбавлення відповідача батьківських прав є крайнім заходом впливу й відсутня необхідність у його застосуванні.

При цьому не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 категорично не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання дочки.

Отже, у цій справі позбавлення батьківських прав відповідача щодо дитини не відповідає її якнайкращим інтересам, оскільки обставини ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків не знайшли свого підтвердження, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині.

Верховний Суд вважає, що питання щодо належного виховання дитини можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання дитини з батьком.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька, так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 21 травня 2025 року у справі № 645/1592/24 (провадження № 61-3978св25).

Суд першої інстанції слушно попередив відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дочки ОСОБА_6 .

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_1 , зробив правильний висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову позивачки.

Схожі правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 16 липня 2025 року у справі № 542/342/24 (провадження № 61-5926св25), від 23 липня

2025 року у справі № 638/3925/24 (провадження № 61-5125св25), від 30 липня

2025 року у справі № 279/1536/24 (провадження № 61-8256св25), від 23 вересня 2025 року у справі № 536/1302/24 (провадження № 61-9329св25).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а суд апеляційної інстанції обґрунтовано залишив його без змін.

Неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, відсутнє.

Зроблені судами висновки узгоджуються із судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), чинною на час ухвалення судового рішення, та законодавством, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. При цьому у кожній справі суд виходить із конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Судами попередніх інстанцій було враховано норми міжнародного та національного законодавства, а також правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей.

Судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення

є мотивованими (частина третя статті 89 ЦПК України), а тому відповідні доводи касаційної скарги відхиляються Верховним Судом.

Твердження заявниці стосовно того, що апеляційний суд не дослідив зібрані

у справі докази, суд касаційної інстанції відхиляє, оскільки такі доводи спростовуються змістом оскаржуваної постанови.

Неявка відповідача у судові засідання чи на засідання органу опіки та піклування не є безумовним доказом свідомого ігнорування інтересів дитини та небажання виконувати батьківські обов`язки, чи підставою для позбавлення батьківських прав. Тим більше, відповідач брав участь у розгляді справи шляхом подання відповідних процесуальних документів, що дозволяється законом, також подав заяву до органу опіки та піклування виконавчого комітету, в якій виклав аргументи проти позбавлення його батьківських прав.

Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (частина третя статті 171 СК України). Юлія, ІНФОРМАЦІЯ_2 , в силу свого малолітнього віку (на момент слухання справи у суді першої інстанції дівчинці було 8 років) та постійного проживання із матір`ю, не спілкуючись довгий час із біологічним батьком, могла не у повній мірі усвідомлювати наслідки своїх відповідей щодо особи відповідача, тому відповідні доводи касаційної скарги не приймаються.

У постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21) зазначено, що озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Таким чином, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження, вони не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, по суті зводяться до переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте

в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Верховного Суду вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість рішення суду не впливають.

Щодо розподілу судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку

з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Рішення Рожищенського районного суду Волинської області від 09 липня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 15 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк