Єдиний унікальний номер №538/627/25
Провадження №2/538/534/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року м.Лохвиця

Лохвицький районний суд Полтавської області в складі:

головуючої судді - Кунець М.Г.,

секретар судового засідання - Петрова С.О.,

номер справи 538/627/25,

за участю учасників справи:

прокурора -Катріченко А.М.,

представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Грущанського В.О. в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Миргородської окружної прокуратури Полтавської області (ЄДРПОУ 02910060, місцезнаходження: вул. Усика Якова, 9, м. Миргород, Полтавська область) в інтересах Сенчанської сільської ради (ЄДРПОУ 21048689, місцезнаходження: вул. Героїв України, 7, с. Сенча, Миргородський район, Полтавська область) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ) про визнання договору дарування недійсним, витребування незаконно набутих земельних ділянок.

Суд

в с т а н о в и в :

Зміст позовних вимог позивача.

У березні 2025 року Миргородська окружна прокуратура Полтавської області в інтересах держави в особі Сенчанської сільської ради Миргородського району Полтавської області (далі - позивач) звернулася до Лохвицького районного суду Полтавської області із позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 (далі - відповідачі), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача фізична особа - підприємець ОСОБА_3 (далі - третя особа) про визнання договору дарування недійсним, витребування незаконно набутих земельних ділянок.

У позовній заяві позивач просить:

1. Визнати недійсним Договір дарування від 15.11.2023, HCP 460360, реєстровий номер 2447, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та посвідчений приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Карпець О.M.

2. Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Сенчанської сільської ради земельну ділянку площею :00:009:0410, площею 10 га.

3. Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Сенчанської сільської ради земельну ділянку площею :00:009:0411, площею 10 га.

4. Стягнути з відповідача на користь Полтавської обласної прокуратури (36000, м. Полтава, вул. 1100 річчя Полтави, 7, p/p QUA0006160, банк ДКСУ м.Київ, , код класифікації видатків бюджету - 2800) 9084 грн. судового збору, сплаченого за пред`явлення цього позову, та 3028 грн. за заяву про його забезпечення.

Обґрунтування позовних вимог

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на таке.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 06.02.2023 у справі №538/129/21, зaдoвoлeнo пoзoвнi вимoги Mиpгopoдcькoї oкpyжнoї прокуратури в інтересах держави в особі Головного Управління Держгеокадастру Полтавської області, Сенчанської об`єднаної територіальної громади в особі Сенчанської сільської ради до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Вказаним рішенням постановлено витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) земельну ділянку площею 20 га, кадастровий номер :00:009:0368 для ведення особистого селянського господарства, що розташована в адміністративних межах Вирішальненської сільської ради Лохвицького району.

Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) на нерухоме майно - земельну ділянку загальною площею 20 га, кадастровий номер :00:009:0368, для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №226 від 08.10.2020 та одночасно припинити право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку загальною площею 20 га, кадастровий номер :00:009:0368, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 54494151 від 09.10.2020.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Полтавської обласної прокуратури (м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, р/р № UA 0006160 банк ДКСУ м. Київ, , код класифікації видатків бюджету-2800) понесені витрати на сплату судового збору в сумі 4204 грн.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 06 лютого 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2024 року касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури задоволено частково. Постанову Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Лохвицького районного суду Полтавської області № 538/129/21 від 06 лютого 2023 року залишено без змін.

13.01.2025 до «Центру надання адміністративних послуг» Виконавчого комітету Сенчанської сільської ради скеровано запит щодо виконання рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 06 лютого 2023 року.

Листом від 22.01.2025 «Центр надання адміністративних послуг» Виконавчого комітету Сенчанської сільської ради повідомив про неможливість виконання рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 06.02.2023, з урахуванням постанови Полтавського апеляційного суду від 19.12.2024 у справі № 538/129/21.

Із листа встановлено, що в мотивувальній частині постанови Полтавського апеляційного суду від 19.12.2024, якою рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 06.02.2023 залишено без змін, зазначено, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства. Але, земельна ділянка з кадастровим номером :00:009:0368 поділена ОСОБА_1 на дві, яким присвоєно кадастрові номера :00:009:0410 та :00:009:0411.

Законом України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що державна реєстрація земельної ділянки скасовується державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі зокрема поділу чи об`єднання земельних ділянок (ч. 10 ст. 24 Закону).

Відповідно до ч. 1 ст. 27 вказаного Закону, у разі поділу чи об`єднання земельних ділянок запис про державну реєстрацію земельної ділянки та кадастровий номер земельної ділянки скасовуються, а Поземельна книга на таку земельну ділянку закривається.

Тобто, земельна ділянка, яка є предметом позовної вимоги про скасування державної реєстрації та витребування майна з чужого незаконного володіння, залишаючись існувати фактично, як об`єкт цивільних прав припинила своє існування.

Враховуючи викладене вище, немає можливості відновити порушені права шляхом державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку з кадастровим номером :00:009:0368, так як відповідно до п.3 ч. 4 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», заява про проведення реєстраційних дій не може бути прийнята за відсутності в Державному земельному кадастрі відомостей про земельну ділянку.

Встановлено, що 15.11.2023 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір Дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Карпець О.М., НСР 460360, реєстровий номер 2447.

Так, із п. 1 Договору дарування від 15.11.2023, НСР 460360, реєстровий номер 2447, вбачається, що дарувальник - ОСОБА_2 передає безоплатно у власність ОСОБА_1 обдаровуваного, а обдаровуваний приймає, як дарунок земельну ділянку з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 20,0000 га, з кадастровим номером :00:009:0368, що розташована на території Вирішальненської сільської ради Миргородського (попередня назва Лохвицького) району Полтавської області.

Із п. 5 Договору дарування від 15.11.2023 вбачається, що сторони оцінюють дарунок у 654 248 (шістсот п`ятдесят чотири тисячі двісті сорок вісім) гривень 04 копійки.

Згідно витягу технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, сформованого 06.11.2023, нормативна грошова оцінку земельної ділянки становить 654 248 (шістсот п`ятдесят чотири тисячі двісті сорок вісім) гривень 04 копійки.

Після укладення Договору дарування від 15.11.2023, ОСОБА_1 здійснив поділ земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368, площею 20 га на дві окремі земельні ділянки з кадастровими номерами :00:009:0410 та :00:009:0411, площею 10 га кожна.

Із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок з кадастровими номерами :00:009:0410 та :00:009:0411, площею 10 га кожна, право власності виникло на підставі Договору дарування від 15.11.2023, який посвідчений приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Карпець О.М., НСР 460360, реєстровий номер 2447.

Також, встановлено, що ОСОБА_1 22.12.2023 уклав із фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 договори оренди земельних ділянок з кадастровими номерами :00:009:0410 та :00:009:0411, площею 10 га кожна, строком на 10 років.

Як вважає позивач, Договір дарування від 15.11.2023, НСР 460360, реєстровий номер 2447, посвідчений приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Карпець О.М., підлягає визнанню недійсним з наступних підстав.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Так, Договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368, реєстровий номер 2447, укладений 15.11.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які перебувають у сімейних відносинах, є батьком та сином, а також, зареєстровані за однією і тією ж адресою: АДРЕСА_1 .

29.11.2023, менше ніж через півмісяця, ОСОБА_1 вже зареєстрував право приватної власності на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :00:009:0410 та :00:009:0411, площею 10 га кожна, які утворилися внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368.

Разом із тим, органом прокуратури вживалися заходи щодо оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 14.09.2023, якою скасовано рішення Лохвицького районного суду від 06.02.2023, та відмовлено у задоволенні позовних вимог прокурора, починаючи з 17.10.2023, про що маються відомості в Єдиному державному реєстрі судових рішень, доступ до яких є відкритим, та про що не міг не знати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Із п. 6 Договору дарування земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368, укладеного 15.11.2023, реєстровий номер 2447, вбачається, зокрема, що ДАРУВАЛЬНИК свідчить та гарантує, що ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ, який дарується за цим договором вільний від будь яких майнових прав та претензій третіх осіб, від ОБДАРОВУВАНОГО не приховано обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, є обгрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_1 був обізнаний про наявність судового спору щодо оскарження органом прокуратури права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :00:009:0368, площею 20 га, про що свідчать також дії ОСОБА_1 , вчинені з метою швидкого поділу зазначеної земельної ділянки на дві інші з кадастровими номерами :00:009:0410 та :00:009:0411, площею 10 га кожна.

Наведений вище ланцюг переходу речових прав на об`єкт нерухомого майна, а потім його поділу - земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368, площею 20 га, у сукупності з відомостями судового спору достеменно свідчить про те, що метою вказаного правочину є саме унеможливлення повернення Сенчанській територіальній громаді, в разі постановлення рішення суду на користь позивача, вищевказаної земельної ділянки, що не видається проявом добросовісної поведінки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зважаючи на обставини даної справи.

Виконання судового рішення, як завершальна стадія судового провадження, є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захисту прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Практика ЄСПЛ свідчить, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним (справи «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнебі проти Греції»).

Дані дії порушують майнові інтереси Сенчанської територіальної громади, в особі Сенчанської сільської ради і направлені на неповернення останній земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368 площею 20 га.

Таким чином, укладення договору Дарування від 15.11.2023, реєстровий № 2447 за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ч.ч.1 та 5 ст. 203 Цивільного Кодексу України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання їх недійсними відповідно до ст. 234 ЦК України.

Із врахуванням викладеного, позивач вважає наявність достатніх підстав для витребування спірних земельних ділянок з чужого незаконного володіння відповідача ОСОБА_1 на користь Сенчанської територіальної громади в особі Сенчанської сільської ради.

Обґрунтування позиції відповідача

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Грущанський В.О. зазначив таке.

ОСОБА_2 правомірно набув у власність земельні ділянки кадастрові номери яких :00:009:0362, :00:009:0364, :00:009:0365, :00:009:0363, :00:009:0359, :00:009:0367, :00:009:0358, :00:009:0366, :00:009:0360, :00:009:0361, відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 14 серпня 2020 року.

У подальшому ці земельні ділянки були сформовані в одну земельну ділянку з кадастровими номером :00:009:0368 - 20 га.

ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 відповідну земельну ділянку з кадастровим номером :00:009:0368 20 га відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування від 15 листопада 2023 року.

Постановою Полтавського апеляційного суду в справі № 538/129/21 від 14 вересня 2023 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 06 лютого 2023 року скасовано та ухвалено рішення про відмову у задоволені позову. Відтак, постанова Полтавського апеляційного суду в справі № 538/129/21 від 14 вересня 2023 року набула законної сили та була обов`язкова до виконання.

Зазначає, що ОСОБА_2 не дарував земельну ділянку протягом 30 днів час який відведений на подання касаційної скарги, що вказує, що останній діяв добросовісно, в тому числі не вчиняв відповідних дій до та під час винесення рішення Лохвицького районного суду Полтавської області по справі № 538/129/21 від 06 лютого 2023 року.

Касаційний суд у справі 538/129/21 ухвалами від 19 жовтня 2023 року, від 08 листопада 2023 року, від 07 грудня 2023 року залишав без руху, а також повертав прокурору касаційну скаргу.

Отже, будь - яких передумов у ОСОБА_2 з огляду на кількість ухвал Верховного Суду про не відкриття провадження у справі, вважати, що постанова апеляційного суду від 14 вересня 2023 року буде скасована в подальшому у останнього не було підстав, що вказує на добросовісність ОСОБА_2 .

На момент дарування спірних земельних ділянок, відповідачі покладалися на відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності за третіми особами.

Фактично апеляційний суд у постанові від 19 грудня 2024 року встановив добросовісність набуття ОСОБА_2 права власності на вище зазначені земельні ділянки, застосувавши ст. 388 ЦК України, в частині підстав витребування у добросовісного набувача майна (згідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України).

До того ж, вважають, що за умови не внесення прокурором на депозит суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна позовна заява в цій справі підлягає залишенню без розгляду, в іншому випадку з огляду на положення Закону України від 09 квітня 2025 року набув чинності Закон № 4292-IX щодо посилення захисту прав добросовісного споживача та практику Європейського суду буде не дотриманий справедливий баланс

Таким чином, посилання прокурора на підстави недійсності договору дарування від 15 листопада 2023 року, не спростовує добросовісності набуття ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спірної земельної ділянки кадастровий номер якої :00:009:0368, що в будь якому випадку не звільняє прокурора від необхідності внесення на депозит суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна.

Тому, із врахуванням викладеного просять відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі за безпідставністю.

У відповіді на відзив позивач зазначає наступне.

Ознайомившись з аргументами представника відповідача, що викладені у відзиві, вважає їх безпідставними, необгрунтованими та такими, що суперечать вимогам законодавства .

Позивач підкреслив, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового провадження, є невід`ємним елементом права на судовий захист, а відповідні дії відповідачів порушують майнові інтереси Сенчанської територіальної громади, в особі Сенчанської сільської ради і направлені на неповернення останній земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368 площею 20 га.

Таким чином, укладення договору Дарування від 15.11.2023, реєстровий № 2447 за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням ч.ч. 1 та 5 ст.203 Цивільного Кодексу України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання їх недійсними відповідно до ст. 234 ЦК України.

Щодо внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна позивач зауважив, що абзац другий частини четвертої статті 177 ЦПК України, в силу статті 58 Конституції України, не має зворотної дії в часі.

Із врахуванням вказаного, вважає, що аргументи представника відповідача, наведені у відзиві, не грунтуються на законі та не підтверджуються жодними доказами, а тому не можуть бути прийняті судом.

Процесуальні дії у справі та клопотання, заяви учасників справи

Ухвалою Лохвицького районного суду Полтавської області (далі Суд) від 02 квітня 2025 року задоволено заяву першого заступника керівника Миргородської окружної прокуратури Мацка О.М. від 31.03.2025 про забезпечення позову в цій цивільній справі та вжито заходів щодо забезпечення позову, шляхом накладення арешту на належну ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :00:009:0410, площею 10 га і земельну ділянку з кадастровим номером :00:009:0411, площею 10 га.

Ухвалою суду від 03 квітня 2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Залучено до участі у справі, як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, фізичну особу - підприємця - ОСОБА_3 .Розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

07 травня 2025 року представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Грущанським В.О., на адресу суду направлено клопотання про витребування доказів, а 15 жовтня 2025 року та 26 листопада 2025 року було направлено останнім клопотання про зупинення розгляду справи.

29 травня 2025 року та 21 листопада 2025 року прокурором на адресу суду направлено заперечення щодо задоволення зазначених вище клопотань представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Грущанського В.О., про витребування доказів, а також внесення на депозит суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна у цивільній справі №538/627/25 та зупинення провадження у цій справі.

Ухвалою суду від 26 листопада 2025 року у задоволенні клопотань представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Грущанського В.О., про витребування доказів, а також внесення на депозит суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна у цивільній справі №538/627/25 та зупинення провадження у цивільній справі № 538/627/25 відмовлено.

У судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові.

Представник Сенчанської сільської ради в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду письмову заяву, в якій просить справу розглянути без їх участі, позовні вимоги Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Сенчанської сільської ради Миргородського району Полтавської області підтримують в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, хоча неодноразово належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання повторно не з`явився, хоча неодноразово належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Грущанський В.О., в судовому засіданні просив у задоволенні вказаної позовної заяви відмовити в повному обсязі. Пояснив, що відсутні правові та фактичні підстави вважати, що дії відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були спрямовані на ухилення від виконання судового рішення, оскільки на момент укладення договору дарування таке рішення не містило жодних обов`язків до виконання, діяло у повному обсязі та не було обмежене будь-якими процесуальними заходами, тому вважає, що його довіритель є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна. Крім цього, зазначив, що не внесення коштів на депозит суду вартості витребуваного майна, а також встановлення відсутності недобросовісності відповідача ОСОБА_1 щодо набуття такого майна є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

При цьому, слід зазначити, що під час судового засідання 26 листопада 2025 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Грущанський В.О., беручи участь у режимі відеоконференції, під`єднався до іншого судового засідання і відключився від відео конференції у цій справі, на контакт із судом не виходив, тому, з огляду на це, судом було визнано причини неявки останнього у вказане судове засідання неповажними, так як ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, який подав відповідну заяву.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача фізична особа-підприємець ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, одначе направив на адресу суду заяву в якій просить розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги не підтримує.

Виклад обставин справи, встановлених судом.

Розглянувши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини цивільної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими доказами, суд встановив наступне.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 06.02.2023 у справі №538/129/21 задоволено позовні вимоги Миргородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Головного Управління Держгеокадастру Полтавської області, Сенчанської об`єднаної територіальної громади в особі Сенчанської сільської ради до ОСОБА_2 , треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 .

Вказаним рішенням постановлено витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 земельну ділянку площею 20 га, кадастровий номер :00:009:0368 для ведення особистого селянського господарства, що розташована в адміністративних межах Вирішальненської сільської ради, Лохвицького району.

Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нерухоме майно земельну ділянку загальною площею 20 га, кадастровий номер :00:009:0368, для ведення особистого селянського господарства, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №226 від 08.10.2020 та одночасно припинити право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку загальною площею 20 га, кадастровий номер :00:009:0368, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 54494151 від 09.10.2020 (а.с. 24-28).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, а рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 06 лютого 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с. 29-36).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2024 року касаційну скаргу заступника керівника Полтавської обласної прокуратури задоволено частково, скасувавши постанову Полтавського апеляційного суду від 14 вересня 2023 року, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.38-48).

Постановою Полтавського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Лохвицького районного суду Полтавської області № 538/129/21 від 06 лютого 2023 року залишено без змін (а.с.49-57).

13 січня 2025 року Миргородською окружною прокуратурою Полтавської області до «Центру надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Сенчанської сільської ради скеровано запит щодо виконання рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 06 лютого 2023 року (а.с.71).

Із листа «Центр надання адміністративних послуг» виконавчого комітету Сенчанської сільської ради від 22.01.2025 вбачається, що не можливо виконати рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 06.02.2023, з урахуванням постанови Полтавського апеляційного суду від 19.12.2024 у справі № 538/129/21, так як земельна ділянка з кадастровим номером :00:009:0368 поділена ОСОБА_1 на дві, яким присвоєно кадастрові номера :00:009:0410 та :00:009:0411, тому відновити порушені права, шляхом державної реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку з кадастровим номером :00:009:0368 не є можливим, позаяк в силу п.3 ч.4 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» заява про проведення реєстраційних дій не може бути прийнята за відсутності в Державному земельному кадастрі відомостей про земельну ділянку (а.с. 72).

Встановлено, що 15 листопада 2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір Дарування, що посвідчений приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Карпець О.М., HCP 460360, реєстровий номер 2447(а.с. 65-66).

Так, із п. 1 Договору дарування від 15.11.2023, HCP 460360, реєстровий номер 2447, вбачається, що ДАРУВАЛЬНИК - ОСОБА_2 передає безоплатно у власність ОСОБА_1 - ОБДАРОВУВАНОГО, а ОБДАРОВУВАНИЙ приймає, як дарунок земельну ділянку з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 20,0000 га, з кадастровим номером :00:009:0368, що розташована на території Вирішальненської сільської ради Миргородського (попередня назва Лохвицького) району Полтавської області, (надалі ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ).

Із п. 5 Договору дарування від 15 листопада 2023 року вбачається, що сторони оцінюють дарунок у 654 248,04 (шістсот п`ятдесят чотири тисячі двісті сорок вісім) гривень 04 копійки.

Згідно витягу технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, сформованого 06.11.2023 , нормативна грошова оцінку Земельної ділянки становить 654 248 (шістсот п`ятдесят чотири тисячі двісті сорок вісім) гривень 04 копійки.

Після укладення Договору дарування від 15.11.2023, ОСОБА_1 здійснив поділ земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368, площею 20 га на дві окремі земельні ділянки з кадастровими номерами :00:009:0410 та :00:009:0411, площею 10 га кожна.

Так, із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок з кадастровими номерами :00:009:0410 та :00:009:0411, площею 10 га кожна, право власності виникло на підставі Договору дарування від 15.11.2023, який посвідчений приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Карпець О.М., HCP 460360, реєстровий номер 2447 (а.с.59-60).

До того ж, із витягів з Державного земельного кадастру про земельні ділянки вбачається, що власником земельних ділянок з кадастровими номерами :00:009:0410 та :00:009:0411, площею 10 га кожна, є ОСОБА_1 , а також те, що скасовано кадастровий номер земельної ділянки :00:009:0368 в результаті її поділу (а.с. 61-64).

Поза тим, із Договорів оренди від 22 грудня 2023 року встановлено, що ОСОБА_1 уклав із фізичною особою підприємцем ОСОБА_3 договори оренди земельних ділянок з кадастровими номерами :00:009:0410 та :00:009:0411, площею 10 га кожна, строком на 10 років (а.с.67-70).

Застосування норм права, що регулюють спірні правовідносини

Щодо процесуального статусу прокурора

Прокурор у цій справі звернувся до суду з позовом в інтересах держави як самостійний позивач.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Абзацом першим частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.

Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Конституційний Суд України зазначив, що поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6,7,13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (абзац другий частини п`ятої Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99).

Отже, вирішення питання про орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, полягає у встановленні органу, який, використовуючи на підставі норм законодавства надані йому повноваження, зобов`язаний з метою захисту інтересів держави вчиняти юридичні дії, що впливають на права та обов`язки суб`єктів спірних правовідносин, зобов`язуючи їх припинити порушення інтересів держави та усунути наслідки цих порушень (зокрема, звертатись до суду з відповідним позовом).

Відповідно до абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Згідно із частиною четвертою статті 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункт 40; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.37; від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.16; від 20.06.2023 у справі № 633/408/18, пункт 10.17; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.54; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.16).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 05.03.2020 у справі № 9901/511/19, від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункти 45, 47; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.39, 8.40; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.56, 8.57).

У пунктах 69, 70 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Якщо підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив відсутність органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, цей довід прокурора суд повинен перевірити незалежно від того, чи надав прокурор докази вчинення ним дій, спрямованих на встановлення відповідного органу. Процедура, передбачена абзацами третім і четвертим частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» застосовується тільки до встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження з такого захисту. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 15.01.2020 у справі № 698/119/18 (пункт 26), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 34), від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20 (пункт 8.19), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 81) від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 (пункти 7.11, 7.18), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (пункти 10.12, 10.19), від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21 (пункт 8.37), від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.4), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.11), від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц (пункт 8.18).

Частини третя та четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» серед іншого встановлюють умови, за яких прокурор може виконувати субсидіарну роль із захисту інтересів держави за наявності органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах).

Встановлена цим законом умова про необхідність звернення прокурора до компетентного органу перед пред`явленням позову, спрямована на те, аби прокурор надав органу можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18). За позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача.

Тобто визначений частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обов`язок прокурора перед зверненням з позовом звернутись спершу до компетентного органу стосується звернення до органу, який надалі набуде статусу позивача. У цій статті не йдеться про досудове врегулювання спору і, відповідно, вона не покладає на прокурора обов`язок вживати заходів з такого врегулювання шляхом досудового звернення до суб`єкта, якого прокурор вважає порушником інтересів держави і до якого як до відповідача буде звернений позов.

Іншими словами, прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта лише тоді, коли той має повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, але не здійснює чи неналежно їх здійснює. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 826/13768/16, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, пункти 26, 27; від 11.02.2020 у справі № 922/614/19, пункти 57, 58; від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, пункт 7.18; від 08.11.2023 у справі № 607/15052/16-ц, пункт 8.18).

Отже, якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», та обґрунтувати її. У такому разі статусу позивача набуває або орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах (за наявності такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду).

Процесуальні наслідки відсутності, зокрема, обґрунтування підстави для звернення до суду прокурора визначені статтею 185 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст. 185 ЦПК суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях175 і 177цьогоКодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Таким чином, невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно із частиною четвертою статті 56 ЦПК України має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті (пункт 48 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18).

Близький за змістом висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.02.2020 у справі № 9901/513/19, відповідно до якого прокурор, який звертається до

суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 Кодексу адміністративного судочинства України.

Натомість якщо суд установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18, пункт 54; від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункт 8.41; від 21.06.2023 у справі № 905/1907/21, пункт 8.58).

Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах. Враховуючи наявність або відсутність таких повноважень, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави.

У пункті 38 постанови від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Таке процесуальне позиціонування прокурора не враховує, що згідно з обставинами справи не виключається, що уповноважений державою орган сам є учасником спірних відносин і порушником інтересів держави. У такому випадку визначення цього органу позивачем суперечило б принципу розумності. Отже, статусом позивача має наділятись прокурор, а уповноважений орган має бути відповідачем.

У постанові від 28.09.2022 у справі № 483/448/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила що, оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник. Такі висновки узгоджуються з постановами Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, від 05.07.2023 у справі № 912/2797/21 (пункт 8.3).

У разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

Джерела права

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходив з такого.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 цієї статті в тому числі свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Згідно з частини другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного її права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.

Формулювання «зловживання правом» передбачає у собі певну суперечність. Так, особа, яка користується власним правом, має дозвіл на певну поведінку, а якщо її дія не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права (дія без права). Такі випадки трапляються, якщо особа діє недобросовісно, всупереч наданого їй права.

Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та, або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Дане викладено у Постанові Верховного суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18, п.п.76.3, 76.5.

У рішенні від 28.04.2021 № 2-р (ІІ) /2021 у справі за конституційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку «Індустріалбанк» щодо відповідності Конституції України (конституційності) ч.3 ст. 13, ч.3 ст. 16 ЦК України Конституційний Суд України визнав, що зазначені положення Цивільного Кодексу є конституційними та такими, що не суперечать ч. 2 ст. 58 Конституції України. Оцінюючи домірність припису ч. 3 ст. 13 Цивільного Кодексу України, Конституційний Суд України констатував, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису ч. 1 ст. 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Водночас, словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 цього Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що ч. 3 ст.13 та ч. 3 ст. 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною) (абз. 2, 3 п. 5.3, п. 5.4 та абз. 2 п. 8.2 мотивувальної частини цього Рішення).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.09.2023 у справі № 483/448/20 вказала, що добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ч. і ст. З ЦК України). Учасники цивільних правовідносин мають поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси іншої сторони, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Прояви таких обов`язків та недобросовісної чи нерозумної поведінки є численними і не можуть бути визначені у вичерпний спосіб (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц (п. п. 37, 38), від 20.07.2022 у справі № 923/196/20 (п. 40), від 06.07.2022 у справі № 914/2618/16 (п. 52)).

Згідно статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, у момент вчинення якого сторонами (стороною) не було додержано вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Отже, порушення загальних засад цивільного законодавства (засад справедливості, добросовісності та розумності), визначених імперативно пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, які мають наслідком вихід учасникам правочину за межі здійснення цивільних прав, наданих договором чи актами цивільного законодавства, з наміром завдати шкоди іншій особі (частина третя статті 13 ЦК України) може бути самостійною підставою недійсності правочину.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Предметом договору дарування можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 (справа № 369/11268/16-ц) дійшла висновку, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена стаття 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно - правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 ЦК України).

Здійснення власником свого права власності передусім полягає у безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Зазначений спосіб захисту права власності застосовується у тому випадку, коли, власник фактично позбавлений можливості володіти і користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває із його Володіння.

Згідно з наведеною нормою власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння із дотриманням вимог, передбачених ЦК України.

Аналіз положень статті 387 цього Кодексу дає підстави для висновку, що у наведеній нормі йдеться про право власника на віндикаційний позов, тобто позов власника, який не володіє, до невласника, який незаконно володіє цим майном, про вилучення цього майна в натурі. Віндикаційний позов належить до речово-правових способів захисту; захищає право власності в цілому, оскільки він пред`являється у тих випадках, коли порушено права володіння, користування та розпорядження одночасно.

Висновки суду.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 06 лютого 2023 року в справі № 538/129/21 земельна ділянка площею 20 га з кадастровим номером :00:009:0368 витребувана з незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 на користь держави та скасовано запис про державну реєстрацію цього права з одночасним припиненням такого права. До того ж, у вказаному рішенні судом зазначено, що необґрунтованими є аргументи представника відповідача про те, що відповідач є добросовісним набувачем майна, і тому не може бути позбавлений такого майна, оскільки не грунтуються на положеннях ст.ст. 387, 388 ЦК України. Згадане рішення суду, постановою Полтавського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року залишено без змін.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його в особи, яка не мала права відчужувати це майно.

При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV). Рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване в цьому реєстрі за відповідачем.

У випадку незаконного, без відповідної правової підстави, заволодіння особою таким майном право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді й далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності.

Відтак, заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, й далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.

Крім цього, необхідно враховувати, що позивач з дотриманням правил статі 387 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі №488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)).

Отже, власник, майно якого вибуло з його законного володіння за неукладеним договором, може захистити своє майнове право шляхом пред`явлення віндикаційного позову (про витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача (статті 387, 388 ЦК України)) без оспорювання правочину (правочинів) щодо спірного майна та скасування рішення (рішень) про державну реєстрацію права власності на належне йому майно за іншою (іншими) особою (особами)» (пункти 141, 148 151постанови Великої Палати Верховного Суду від 27листопада 2024 року в cправі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).

З огляду на викладене, у зазначеній категорії справ-питання неправомірності вибуття майка з власності, зокрема, комунальної чи державної, є предметом доказування у справі, а тому відповідні доводи підлягають доведенню позивачем та спростуванню стороною, яка їх заперечує, на загальних підставах.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Дослідивши надані сторонами докази та аналізуючи норми чинного законодавства, суд дійшов висновку, що дії відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час укладання Договору дарування земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368, площею 20 га не відповідають засадам добросовісності з наступних підстав.

Зокрема, Договір дарування земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368, реєстровий номер 2447, укладений 15.11.2023 між ОСОБА_2 та ОСОБА_14 , які перебувають у сімейних відносинах, є батьком та сином, а також, зареєстровані за однією і тією ж адресою: АДРЕСА_1 .

Поза тим, 29 листопада 2023 року, менше ніж через півмісяця, ОСОБА_1 вже зареєстрував право приватної власності на дві земельні ділянки з кадастровими номерами :00:009:0410 та :00:009:0411, площею 10 га кожна, які утворилися внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368.

Хоча, в цей період, органом прокуратури вживалися заходи щодо оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 14.09.2023, якою скасовано рішення Лохвицького районного суду від 06.02.2023, та відмовлено у задоволенні позовних вимог прокурора, починаючи з 17 жовтня 2023 року, про що маються відомості в Єдиному державному реєстрі судових рішень, доступ до яких є відкритим, та про що не міг не знати ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Із п. 6 Договору дарування земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368, укладеного 15.11.2023, реєстровий номер 2447, вбачається, зокрема, що ДАРУВАЛЬНИК свідчить та гарантує, що ПРЕДМЕТ ДОГОВОРУ, який дарується за цим договором вільний від будь яких майнових прав та претензій третіх осіб, від ОБДАРОВУВАНОГО не приховано обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, є обгрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_1 був обізнаний про наявність судового спору щодо оскарження органом прокуратури права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :00:009:0368, площею 20 га, про що свідчать також дії ОСОБА_1 , вчинені з метою швидкого поділу зазначеної земельної ділянки на дві інші з кадастровими номерами :00:009:0410 та :00:009:0411, площею 10 га кожна.

Наведений вище порядок переходу речових прав на об`єкт нерухомого майна, а потім його поділ, а саме, земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368, площею 20 га, загалом з наявними відомостями про судовий спір достеменно свідчить про те, що метою вказаного правочину є саме унеможливлення виконання рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 06 лютого 2023 року та повернення Сенчанській територіальній громаді, в разі постановлення Верховним Судом рішення суду на користь позивача, вищевказаної земельної ділянки, що не є проявом добросовісної поведінки відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зважаючи на обставини цієї справи.

Виконання судового рішення, як завершальна стадія судового провадження, є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого ст. 6 Конвенції про захисту прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Практика ЄСПЛ свідчить, що право на справедливий суд є ілюзорним, якщо судове рішення залишається невиконаним (справи «Юрій Миколайович Іванов проти України», «Горнебі проти Греції»).

Такі дії відповідачів порушують майнові інтереси Сенчанської територіальної громади, в особі Сенчанської сільської ради і направлені на неповернення останній земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368 площею 20 га., а також є очевидно недобросовісними.

Отже, укладення договору Дарування від 15.11.2023 між відповідачами, реєстровий №2447 за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, що є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 Цивільного Кодексу України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання їх недійсними відповідно до статті 234 ЦК України.

Ба більше, дарування батьком, зокрема відповідачем ОСОБА_2 , земельної ділянки площею двадцять гектарів, сину, відповідачу в справі ОСОБА_1 , та реєстрації її у відповідних державних реєстрах є активними діями для перешкоди у виконанні рішення суду в справі № 538/129/21 за позовом прокурора до ОСОБА_2 , батька відповідача ОСОБА_1 . Тому, у відповідача по цій справі вже відсутня вказана земельна ділянка, так як остання витребовувалась з незаконного володіння.

Поза тим, судом звертається увага на те, що дарування зазначеної земельної ділянки сину проведено у період, коли правовий спір про витребування землі від неправомірного володіння вирішувався у національних судах різних інстанцій і по суті право власності на земельну ділянку батьку відповідачу в справі ОСОБА_2 , не було підтверджено остаточним судовим рішенням.

Подібні дії батька відповідача ОСОБА_2 , свідчать про його намагання у будь - який неправочинний спосіб залишити землю на праві власності у своїй сім?ї.

Зважаючи на це, суд вважає аргументи представника відповідача про те, що відповідач є добросовісним набувачем вказаного майна, і тому не може бути позбавлений такого майна, необґрунтованими, так як вони не відповідають положенням статей 387, 388 ЦК України.

Поряд з цим, сторонами у віндикаційному позові є власник речі, який не лише позбавлений можливості користуватися і розпоряджатися річчю, але вже й фактично нею не володіє, та незаконний фактичний володілець речі (як добросовісний, так і не добросовісний).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 06 лютого 2023 року залишено без змін.

Крім того, у вказаній постанові, колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції про те, що прокурором доведено, що земельні ділянки, які були об`єднані в одну земельну ділянку з кадастровим номером :00:009:0368, площею 20 га, вибули з власності держави всупереч встановленого законом порядку, безоплатно та без відома уповноваженого органу розпоряджатися вказаним майном, а отже існують всі правові підстави для витребування земельних ділянок із незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави.

Законом України від 28.04.2021 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено пунктом 24, згідно з яким органам місцевого самоврядування надано повноваження на розпорядження всіма землями державної власності, розташованими за межами населених пунктів у межах відповідних територіальних громад, крім земель, які залишились у державній власності.

Статтею 80 Земельного Кодексу України передбачено, що суб`єктами права власності на землю є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування - на землі комунальної власності.

Згідно частин першої та другої статті 83 Земельного Кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Відповідно до статті 327 ЦК України у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є в комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

В свою чергу, земельні ділянки з кадастровими номерами :00:009:0410 та :00:009:041 1, площею 10 га кожна, які утворилися внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368, вибули з володіння держави власником якої, в силу положень статті 83, пункту 24 розділу Х «Перехідні положення» Земельного Кодексу України є Сенчанська територіальна громада в особі Сенчанської сільської ради.

Вибуття майна з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Такий правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 у справі № 6-2233цс16, який у подальшому підтримано Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Беручи до уваги викладене, позивачем правомірно заявлено вимогу про витребування у комунальну власність земельних ділянок з кадастровими номерами :00:009:0410 та :00:009:041 1, площею 10 га кожна, які утворилися внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :00:009:0368, площею 20 га., з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Сенчанської територіальної громади в особі Сенчанської сільської ради.

Водночас суд вважає необґрунтованими доводи представника відповідача про те, що прокурором не було дотримано порядку, за яким він набуває право на представництво в суді законних інтересів держави.

Верховний Суд у своїй ухвалі від 19.07.2018 (справа №822/1169/17) визначив два виключних випадки, коли прокурор може представляти інтереси держави, а саме: якщо захист цих інтересів не здійснює, або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Усвідомлена пасивна поведінка уповноваженого суб`єкта владних повноважень - це усвідомлення порушення інтересів держави, орган державної влади має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Активна поведінка сукупність дій та рішень, спрямована на захист інтересів держави, але яка є неналежною вважається такою, як здійснення неналежного захисту інтересів Держави.

Верховний Суд, неодноразово звертав увагу, що захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор.

Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Відповідно до п. 61 постанови Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №910/11919/17 згідно зі статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор доводить бездіяльність органу, в інтересах якого він звертається до суду, а не можливість чи неможливість такого органу самостійно звернутися із цим позовом до суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 наведено правові висновки про те, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів щодо порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.

Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого не звернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обгрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але, якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необгрунтованим.

Вказаного правового висновку також притримується Верховний Суд у постанові від 16.08.2021 у справі № 910/21377/17.

Миргородською окружною прокуратурою Полтавської області з метою встановлення наявності підстав для представництва 10.03.2025 за № 54/2-1954вих-25 було поінформовано Сенчанська сільську раду про необхідність витребування незаконно набутих земельних ділянок в судовому порядку.

Із отриманої відповіді органу місцевого самоврядування від 11.03.2025 за № 01.1-15/429 вбачається, що остання не зверталася до суду з позовною заявою щодо витребування незаконно набутих земельних ділянок з незаконного володіння ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю можливості сплати судового збору.

Зазначене свідчить про бездіяльність органу місцевого самоврядування та наявність підстав для представництва інтересів держави прокурором шляхом звернення з позовом до суду.

Зважаючи на викладене, прокуратурою у повній мірі виконано вимоги, передбачені статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», шляхом надання належного обгрунтування, підтвердженого достатніми доказами, зокрема, повідомленням прокурора на адресу відповідного суб`єкта владних повноважень про звернення до суду, що свідчить про наявність підстав для відповідного представництва.

З огляду на вищезазначене, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, враховуючи встановлені обставини, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини першої, пункту першого частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Таким чином, у зв`язку із задоволенням позову, суд вважає за необхідне здійснити розподіл судових витрат між відповідачами порівну, тобто, стягнути на користь прокуратури сплачений нею судовий збір за пред`явлення цього позову у розмірі 9084 грн. 00 коп., та 3028 грн. 00 коп. за заяву про його забезпечення, а всього 12 112 грн. 00 коп., себто по 6 056 грн. 00 коп. з кожного.

Керуючись статтями 2, 3, 11, 259, 265, 266, 268, 272, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

1.Позовну заяву Миргородської окружної прокуратури Полтавської області в інтересах держави в особі Сенчанської сільської ради Миргородського району Полтавської області до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача фізична особа- підприємець - ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, витребування незаконно набутих земельних ділянок-задовольнити.

2. Визнати недійсним Договір дарування від 15 листопада 2023 року, НСР 460360, реєстровий номер 2447, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , та посвідчений приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Карпець О.М.

3. Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Сенчанської сільської ради Миргородського району Полтавської області земельну ділянку з кадастровим номером :00:009:0410, площею 10 га.

4. Витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Сенчанської сільської ради Миргородського району Полтавської області земельну ділянку з кадастровим номером :00:009:0411, площею 10 га.

5. Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Полтавської обласної прокуратури (36000, м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, р/р № UA 0006160 банк ДКСУ м. Київ, , код класифікації видатків бюджету-2800) понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 00 копійок.

6. Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Полтавської обласної прокуратури (36000, м. Полтава, вул. 1100-річчя Полтави, 7, р/р № UA 0006160 банк ДКСУ м. Київ, , код класифікації видатків бюджету-2800) понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 00 копійок.

7. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

Позивачі: Миргородська окружна прокуратура Полтавської області (, місцезнаходження: вул. Усика Якова, 9, м. Миргород, Полтавська область).

Сенчанська сільська рада (, місцезнаходження: вул. Героїв України,7, с. Сенча, Миргородський район, Полтавська область).

Відповідачі: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ).

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача фізична особа-підприємець: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_2 ).

Повний текст рішення виготовлено 18 грудня 2025 року.

Суддя Мирослава КУНЕЦЬ