ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року

м. Харків

справа № 645/6106/14

провадження № 22-ц/818/2261/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен банк Аваль» - правонаступник Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП»

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі апеляційну скаргу Васильєва Євгена Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2014 року у складі судді Алфьорової Т.М.,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль в особі в особі Харківської обласної дирекції Райффайзен Банк Аваль звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 09.10.2007 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» (правонаступником за усіма правами та обов`язками якого є ПАТ Райффайзен Банк Аваль та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 014/1277/73/93589 згідно якому відповідачу були надані грошові кошти в сумі 60 600,00грн., строком по 09.10.2012 зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,5% відсотків річних. Відповідач в порушенні ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України свої зобов`язання не виконує і тому станом на 16.04.2014 виникла заборгованість у сумі 248 142,67 грн, яка складається із суми заборгованості за кредитом - 23 601,60 грн; суми заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами - 23 404,27 грн суми пені, нарахованої за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків 201 136,80 грн. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань відповідача за кредитним договором, між банком та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 014/1277/73/93589/2 від 09.10.2007 року. Статтею 554 ЦК України передбачена відповідальність поручителя у обсязі, що і боржника і відповідальність наступає солідарно, тому просять стягнути з відповідачів солідарно усю суму заборгованості, а також додаткові витраті, а саме: судовий збір.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2014 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Райффайзен Банк Аваль в особі Харківської обласної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/1277/73/93589 від 09.10.2007 року, у розмірі 248 142,67 грн, яка складається: із суми заборгованості за кредитом - 23 601,60 грн; суми заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами - 23 404,27 грн; суми пені, нарахованої за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків 201 136,80 грн та судовий збір по1240,71 грн. з кожного.

Суд дійшов висновку, що відповідачі не надалі до суду ніяких доказів підтверджуючих виконання ним обов`язків по кредитному договору, а також докази, які б спростовували доводи позивача, тому з нього необхідно стягнути вказану заборгованість.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2025 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, в якому відмовити в задоволені позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права. Суд першої інстанції не повідомив його належним чином про час та місце розгляду справи. Наведене призвело до того, що ОСОБА_2 не зміг заперечити факт укладення договору поруки. Відповідач ОСОБА_4 укладення такого договору з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заперечує. Як вбачається з практики Верховного Суду, договір, що був укладений без будь - якого волевиявлення особи для захисту інтересів потерпілої особи не потребує визнання такого договору недійсним та не спричиняє для цієї особи правових наслідків обумовлених таким договором. Ці обставини мали бути встановлені судом за умови належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи задля забезпечення принципів змагальності та рівності учасників судового процесу, надання відповідачу процесуальної можливості заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з метою спростування приналежності підпису на договорі поруки відповідачу ОСОБА_2 . В оскаржуваному рішенні відсутні будь-які посилання на докази, якими підтверджується факт передачі банком грошових коштів за кредитним договором у розмірі, визначеному кредитним договором між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 , а також відсутні докази здійснення додаткових витрат на страхування предмета застави коштом банку. Також оскаржуване рішення не містить вказівки на те, з чого складається сума заборгованості, заявлена до стягнення позивачем, та за які періоди здійснюється стягнення. Судом були залишені поза увагою положення п. 3.5. Договору поруки, в силу якого зобов`язання поручителя щодо здійснення виконання боргових зобов`язань боржника перед банком могло виникнути лише зі спливом п`яти банківських днів з дати отримання поручителем відповідної письмової вимоги банку. Водночас зазначені обставини судом не досліджувались, в оскаржуваному рішенні будь-які посилання на подібну вимогу банку до поручителя відсутні. Суд також помилково не врахував приписи ст. 625 та ст. 1050 ЦК України, в силу яких право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Такий висновок щодо застосування норм права наводиться у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10.05.2022 у справі № 522/9547/13-ц. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Розрахунок заявленого до стягнення розміру пені не відповідає імперативному припису ст. З Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», в силу якого розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Як вбачається з тексту заочного рішення суду від 05.11.2014, позивачем були безпідставно заявлені вимоги про стягнення пені у розмірі 0,5% за кожен день прострочення, що відповідає 183% річних. Розрахунок граничного розміру пені в межах строку кредитування наводиться у додатку до апеляційної скарги. Відповідач ОСОБА_2 також заявляє про застосування до у справі строків позовної давності. Згідно з відомостями порталу «Судова влада» позовна заява надійшла до суду 31.07.2014, тож на дату пред`явлення позову строк позовної давності вже вплинув за платежами №№1-45 графіку платежів за кредитним договором вже сплив. Відповідно до висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у кредитних правовідносинах, що викладені у постанові ВП ВС від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, якщо кредитний договір передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, то перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

На підставі наданої АТ «Райффайзен Банк» на виконання ухвали Фрунзенського районного суду м.Харкова ухвали від 30.12.2024 копії кредитного договору з додатками представником апелянта здійснений уточнений розрахунок граничних зобов`язань позичальника за кредитним договором (додаток №7 до апеляційної скарги), за яким у межах трирічного строку позовної давності граничний розмір стягнення за тілом кредиту не мав перевищувати 19 147,75 грн, а строкові відсотки в межах строку позовної давності не могли перевищувати 1764,85 грн. Граничний розмір пені за цими платежами в межах строку кредитування не міг перевищувати 1853,99 грн. При цьому за вимогою щодо стягнення неустойки (пені) відповідач ОСОБА_2 заявляє про застосування строку позовної давності тривалістю в один рік.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» (правонаступником за усіма правами та обов`язками якого є ПАТ Райффайзен Банк Аваль, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 014/1277/73/93589, згідно якому відповідачу були надані грошові кошти в сумі 60 600,00грн., строком, а відповідач зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 09.10.2012р. згідно з графіком погашення та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 13,5% річних.

Погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору.

У відповідності до умов п. 10.1 вищевказаного кредитного договору: за порушенная строків повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожен календарний день прострочення.

Відповідач ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання і тому станом на 16.04.2014р. існує заборгованість у сумі 248142,67 грн., яка складається із суми заборгованості за кредитом - 23 601,60 грн.; суми заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами - 23 404,27 грн. суми пені, нарахованої за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків 201 136,80 грн.

В якості забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_1 за -кредитним договором, між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 014/1277/73/93589/2 від 09.10.2007 року.

Відповідно до умов Договору поруки (п.2.2.) поручитель - на добровільних засадах бере на себе зобов`язання перед банком відповідати по зобов`язанням боржника - ОСОБА_5 , які виникають з умов вищевказаного кредитного договору. А саме, згідно п.3.1 - відповідач несе солідарну відповідальність перед Банком у тому ж обсязі, що і боржник - ОСОБА_5 , включаючи сплату основного богу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитним договором та неустойки, що відповідає вимогам ст.554 ЦК України.

29 липня 2014 року відповідачам було направлено вимоги про погашення простроченої заборгованості, але станом на сьогоднішній день відповідачі свої зобов`язання, щодо погашення заборгованості по наданому кредиту та сплаті процентів за користування ним, не виконують.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року було задоволено клопотання ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_2 про витребування доказів.

Витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» (Код 40326297, адреса: 01014, м. Київ, вул. Соловцова Миколи, буд. 2, оф. 38/1) оригіналів доказів у справі №645/6106/14:

-договору поруки №014/1277/73/93589/2 від 09.10.2007 між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен банк Аваль» та ОСОБА_2 ;

-платіжних доручень або інших документів, які підтверджують фактичну видачу/перерахування кредитних коштів на користь ОСОБА_1 за кредитним договором №014/1277/73/93589 від 09.10.2007;

-доказів на підтвердження здійснення страхування предмета застави за кредитним договором №014/1277/73/93589 від 09.10.2007 коштом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»;

- докази направлення ОСОБА_2 вимоги згідно п. 3.5. Договору поруки №014/1277/73/93589/2 від 09.10.2007.

Роз`яснено Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП» про встановлений п. 7 ст. 84 ЦПК України обов`язок повідомити суд про неможливість подання витребуваного доказу із зазначенням причин протягом 5 днів з дня вручення ухвали та попередити його про наслідки неподання доказів встановлені пунктами 8, 10 ст. 84 ЦПК України, а саме: у разі неподання витребуваних доказів з причин, визнаних судом неповажними, суд може застосувати до відповідної особи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом та може визнати або не визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ.

Ухвала суду апеляційної інстанції не виконана, витребувані докази суду не надані.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Свої зобов`язання позивач виконав, про що свідчать відповідні документи.

Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а за правилами ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов`язань.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Забезпечення зобов`язання створює між кредитором у цьому зобов`язанні та особою, що забезпечує зобов`язання, особливий вид відносин - акцесорне (додаткове) зобов`язання по відношенню до основного зобов`язання (стаття 548 ЦК України).

Акцесорні (додаткові) зобов`язання охоплюються загальним поняттям зобов`язання як правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Незалежно від підстави виникнення того чи іншого виду забезпечення виконання зобов`язання (на підставі договору чи в силу закону), акцесорне зобов`язання як вид цивільно-правового зобов`язання має ту особливість, що не може існувати самостійно: таке зобов`язання не може виникнути раніше основного; забезпеченою може бути лише дійсна вимога; недійсність основного зобов`язання тягне недійсність і додаткового.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Згідно з статтею 553 ЦК України, забезпечувальний механізм поруки полягає у залученні додаткового боржника, який поряд з основним відповідає перед кредитором за виконання зобов`язання боржником. При укладенні договору поруки виникає множинність осіб на боці боржника, і законодавець визначає солідарні обов`язки для цих боржників.

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, установлених договором або законом, зокрема в разі неподільності предмета зобов`язання.

Наслідки солідарного обов`язку боржників передбачені статтею 543 ЦК України: у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що солідарна відповідальність у зобов`язальному праві - це відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо. Як солідарне зобов`язання, так і солідарна відповідальність виникають лише у випадках, встановлених договором або законом.

Пред?явивши вимогу до одного із солідарних боржників, який не задовольнив цю вимогу, кредитор має право пред?явити вимогу до іншого солідарного боржника.

На підставі рішення суду про стягнення боргу з солідарних боржників солідарна відповідальність покладається на відповідачів до повного погашення боргу. Відповідачі як солідарні боржники відповідають в межах загальної суми кредитної заборгованості.

Виконання солідарного обов?язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов?язок решти солідарних боржників перед кредитором (частина четверта статті 543 ЦК України).

Отже, суть солідарного обов`язку полягає в тому, що у випадку невиконання боржником грошового зобов`язання, забезпеченого порукою, кредитор має право вимагати виконання цього грошового зобов`язання одночасно як від боржника, так і від поручителя. Водночас солідарну відповідальність щодо заборгованості поза встановленим частиною четвертою статті 559 ЦК України строком поручитель не несе.

Порядок заявлення заперечень щодо вимог кредитора, пред?явлених до солідарних боржників, визначено законодавцем у частині третій статті 543 та частині другій статті 555 ЦК України.

Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що ґрунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі (частина третя статті 543 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 555 ЦК України поручитель має право висунути проти вимоги кредитора заперечення, які міг би висунути сам боржник, за умови, що ці заперечення не пов`язані з особою боржника. Поручитель має право висунути ці заперечення також у разі, якщо боржник відмовився від них або визнав свій борг.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що солідарні боржники наділені правами на заперечення проти вимог кредитора у повному обсязі, як заявлених щодо кожного із них (боржника чи поручителя), так і щодо інших загальних вимог, за якими такий боржник несе солідарну відповідальність.

Порука за своєю правовою природою має додаткове (акцесорне) зобов`язання до основного (кредитного) договору та напряму залежить від його умов. Загальний розмір кредитної заборгованості стосується як боржника, так і поручителя, який несе солідарну відповідальність в межах строку поруки.

У справі про солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителя до співучасників висувається єдина позовна вимога, а не окрема вимога до кожного із співвідповідачів. З огляду на це, єдина вимога позивача має спиратись на єдине обґрунтування (єдині підстави позову), а тому заперечення проти такого позову боржника та позичальника не можуть бути роздільними, вони мають спиратись загальне для співучасників обґрунтування.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України, у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Тому, враховуючи припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання зі спливом визначеного договором або законом строку, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказане не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18, пункт 62), від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (провадження № 14-70цс19,пункт 76), від 03 липня 2019 року у справі

№ 1519/2-3165/11 (провадження № 14-219цс19, пункт 59), а також постанова Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15).

Відповідно до матеріалів справи, позивачем не доведено дотримання процедури для стягнення з поручителя заборгованості, яка виникла у ОСОБА_1 перед Банком за кредитним договором.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до п. 2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.1,4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині солідарного стягнення заборгованості.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України.

Оскільки апеляційна скарга задоволена на користь ОСОБА_2 з ПАТ належить стягнути судовий збір у розмірі 3722 грн 13 коп.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Васильєва Євгена Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 05 листопада 2014 року в частині солідарного стягнення заборгованості скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Харківської обласної дирекції «Райффайзен банк Аваль» про стягнення заборгованості за договором кредиту № 014/1277/73/93589 з поручителя ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП»(ЄРДПОУ 40326297) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 3722 (три тисячі сімсот двадцять дві) грн 13 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук