ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/912/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №695/1992/23 Категорія: 305010000 Середа Л. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Новікова О.М., Василенко Л.І., Карпенко О.В.,

за участю секретаря Костенко А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника Київської міської прокуратури Котляр Тетяни Михайлівни на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Служби безпеки України в м. Києві та Київській області, Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

в с т а н о в и в:

01 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань 27.11.2017 року внесено відомості про кримінальне правопорушення №0001497 за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Крім того, до ЄРДР 29.11.2017 року внесено відомості про кримінальне правопорушення за №0000287 за фактом збуту гр. ОСОБА_2 наркотичного засобу, а також 02.02.2018 року до ЄРДР внесено відомості про кримінальне правопорушення за №100000030 за фактом повторного збуту ОСОБА_2 наркотичного засобу. У подальшому постановою прокурора від 22.02.2018 року вказані кримінальні провадження об`єднані в одне провадження під № 0001497. 01.12.2017 року винесено постанову про проведення контролю за вчинення злочину, якою прийнято рішення проводити оперативну закупку у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ..

Під час проведення досудового розслідування за місцем проживання ОСОБА_1 21.12.2017 проведено обшук. Ще до початку проведення обшуку останній перебував у кайданках, що вбачається із відеозапису та протоколу обшуку. Таким чином, в силу ст. 209 КПК України, ОСОБА_1 був затриманою особою. Оскільки відомості до ЄРДР вносилися за фактом неправомірних дій ОСОБА_2 , і лише 01.12.2017 року у справі почав фігурувати ОСОБА_1 , то період перебування його під слідством потрібно рахувати з 01.12.2017 року.

Ухвалою Печерського районного суду від 05.03.2018 року до ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 07.03.2028 року його було звільнено з під варти у зв`язку із внесенням застави. Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 17.06.2020 року ОСОБА_1 визнано винним та призначено покарання за ч. 2 ст. 307 КК України у вигляді 6 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна. ОСОБА_1 взято під варту із зали суду. Ухвалою Київського апеляційного суду від 08.05.2023 року вирок Святошинського районного суду м. Києва в частині засудження ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Позивач зазначив, що загальний строк перебування його під слідством становить 66 місяців 8 днів, з яких під вартою він перебував 34 місяці 24 дні.

На думку позивача закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.

На підставі викладеного та керуючись ч. 1 ст. 1 та п. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 800 000,00 грн. Окрім вказаного позивач просив стягнути компенсацію матеріальної шкоди у розмірі 60 000,00 грн., яка пов`язана із витратами позивача на оплату послуг адвоката, що була понесена ним у кримінальному провадженні № 0001497 та при розгляді справи в судах першої та апеляційної станції.

У вересні 2023 року позивач звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог у якій вказував, що у нього були вилучені кошти в сумі 8 975,00 грн та 5,00 дол США, які згідно з листом ГУ СБУ від 17.07.2023 року були перераховані в дохід держави. На момент подання уточнених позовних вимог курс дол. США становить 36,57 грн., а тому позивач просив вказані кошти в сумі 9 01,.57 грн стягнути на його користь як компенсацію матеріальної шкоди.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27 березня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в порядку відшкодування моральної шкоди у розмірі 498 933, 30 грн.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 69 011,57 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд виснував про те, що даний спір про відшкодування шкоди подано у порядку цивільного судочинства за правилами загального позовного провадження, отже підсудність розгляду даної позовної заяви має визначатись у порядку положень Цивільного процесуального кодексу України, а саме норм ч. 4 ст. 28 ЦПК України.

Суд, враховуючи ухвалу Київського апеляційного суду від 08.05.2023 року, яка залишена в силі постановою Верховного Суду від 18.04.2024 року, прийшов до висновку про наявність відповідних прав у позивача на відшкодування шкоди у порядку передбаченому Законом № 266/94-ВР. Доводи відповідачів щодо відсутності такого права у позивача не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

Загалом судом першої інстанції прораховано, що позивач перебував під слідством та судом з 27.02.2018 року (з дня пред`явлення підозри) по 08.05.2023 року (по день закриття кримінального провадження за п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України) становить 62 місяці та 11 днів, гарантований законодавством України мінімальний розмір шкоди становить 498 933.30 грн (з розрахунку 8000 х 62 міс. 11 днів). Доводи позивача та його представника щодо наявності підстав для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, а саме 800 000,00 грн., аніж визначено законом, не знайшли свого підтвердження.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням Київська міська прокуратура скерувала до апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій зазначено, що рішення ухвалено з неправильним застосуванням ст. 1176 ЦК України, положень ст. ст. 1, 4, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Це, відповідно до ст. ст. 374, 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення у справі в частині задоволення позовних вимог

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд, всупереч фактичним обставинам справи (перебування позивача під слідством і судом 62 місяці 11 днів, з гарантованим мінімальним розміром відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу у розмірі 99 786,67 грн відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»), стягнув моральну та матеріальну шкоду на користь ОСОБА_1 у загальній сумі 567 944,87 грн (498 933,30 грн + 69 011,57 грн), тобто більше ніж на 468 158,20 грн (замість 99 786,67 грн мінімально гарантованої суми).

На переконання апелянта, визначений судом розмір моральної шкоди є значно завищеним, суперечить положенням чинного законодавства та призведе до незаконного збагачення за рахунок коштів держави Україна, що не відповідає принципам розумності та справедливості. Наявності підстав для відшкодування моральної шкоди у більшому, ніж гарантований державою мінімальний розмір відшкодування шкоди, належними та допустимими доказами не доведено.

Скаржник наполягає на обрахуванні розміру моральної шкоди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, і встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму, зазначеного в абзаці дев`ятому статті 7 Закону України «Про державний бюджет на 2025 рік», тобто на рівні 1600 гривень.

Також апелянт зазначає, що доказів, як фізичного чи психічного впливу, що, за твердженнями позивача, призвело до негативних наслідків морального характеру, позивачем до суду не надано. Матеріали справи не містять доказів на обґрунтування підстав для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі.

Щодо відшкодування матеріальної шкоди Київська міська прокуратура зазначає, що вимоги про відшкодування майнової та моральної шкоди повинні вирішуватися судом в однаковому порядку в ухвалі, що приймається згідно із ч.1 ст. 12 Закону № 266/94.

Апелянт вважає, що Золотоніський міськрайонний суду Черкаської області не є судом, який визначено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» для вирішення питання відшкодування ОСОБА_1 шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури (правова позиція Верховного Суду, висловлена у постанові від 04.02.2019 року у справі № 752/19717/15-ц).

12 червня 2025 року ОСОБА_1 направив до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Київської міської прокуратури.

Доводи апеляційної скарги про те, що розмір відшкодування має визначатися із грошової суми у розмірі 1 600,00 грн., яка визначена Законом України «Про Державний бюджет на 2024 рік» позивач просить суд відхилити, оскільки Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах.

Щодо аргументів апелянта щодо порушень правил підсудності, позивач наполягає на сталості судової практики у цьому питання та визначення підсудності справи саме в порядку норм ЦПК, а не спеціального закону.

16 червня 2025 року від ГУ СБУ у м. Києві та Київській області надійшли до суду пояснення проти міркувань, викладених у додаткових поясненнях позивача (фактичні заперечення на відзив).

У запереченнях відповідач зазначає аргументи щодо порушень судами апеляційної та касаційної інстанцій при розгляді кримінальної справи № 759/4622/18 (кримінального провадження 0001497) та про їх невідповідність висновку, викладеному у постанові ВС України, ст. 257 КПК України, ч.1 ст. 87 КПК України

Зазначає, що незважаючи на те, що доля всупереч чинному законодавству раніше виявилася прихильною до позивача, він продовжує її випробовувати, вимагаючи стягнення із фактично потерпілої від незаконного обігу психотропних речовин, наркотичних засобів сторони (держави) матеріальну сатисфакцію, на яку не мав би претендувати.

Таким чином, усі заперечення, викладені у додаткових поясненнях позивача від 12.06.2025 р проти відзиву держави, мають явно виражений маніпулятивний характер та повністю спростовуються наявними у справі доказами та їх аргументованою оцінкою, здійсненою державою як відповідачем у ході участі у цивільному судочинстві.

Заслухавши учасників справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.

Положеннями ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до частин першої, другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової шкоди).

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" № 266/94 ВР від 01 грудня 1994 року (далі - Закон № 266/94 ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 Закону № 266/94 ВР).

Положеннями статті 3 Закону № 266/94 ВР передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (стаття 4 вказаного Закону № 266/94 ВР).

Статтею 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" визначено, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто вказаним Законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц, яка зазначила що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі №236/893/17 та постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20, від 29 вересня 2021 року у справі №607/16567/20, від 04 жовтня 2023 року у справі №757/5351/21-ц, від 18 жовтня 2023 року у справі №705/4489/20.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Як вбачається із матеріалів справи та установлено судом першої інстанції, 17.06.2020 року вироком Святошинського районного суду м. Києва ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 307 КК України та призначено покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. До вступу вироку в законну силу ОСОБА_1 взято під варту в судовому засіданні. Вилучені у ОСОБА_1 кошти в загальному розмірі 8975,00 грн. та 5,00 дол. США - конфісковано в дохід держави.

08.05.2023 року ухвалою Київського апеляційного суду вирок Святошинського районного суду м. Києва від 17.06.2020 р. стосовно ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження №0001497 в частині обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 ПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_1 скасовано, звільнено останнього з-під варти в залі суду. Грошові кошти в загальній сумі 8975,00 грн. та 5,00 дол. США повернуто ОСОБА_1 ..

Постановою Верховного Суду від 18.04.2024 року у справі №759/4622/18 вирок Святошинського районного суду м. Києва від 17.06.2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 08.05.2023р. стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційні скарги без задоволення.

Відповідно до листа ГУ СБУ від 17.07.2023 року №51/12/К-1845/24 виконати ухвалу Київського апеляційного суду від 08.05.2023 року у частині, що стосується повернення речових доказів, не вбачається за можливе, оскільки кошти в сумі 8975 грн. та 5 дол. США були перераховані в дохід держави.

Частиною 1 ст. 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

За змістом ч.ч. 3, 5 ст. 23 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як передбачено частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків, а на правопорушника покладається обов`язок відшкодувати ці збитки.

В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.

Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.

У разі вирішення спору судом розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються моральні втрати особи, що призвели до порушення її нормальних життєвих зв`язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Також враховуються обставини, що призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації особою своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується потерпілому (позивачеві) одноразовим платежем, а також іншим майном або в інший спосіб.

За загальним правилом шкода, завдана фізичним та юридичним особам внаслідок військової агресії російської федерації та тимчасової окупації суверенної території України відшкодовується російською федерацією (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі 635/6172/17).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанцій про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1 та визначеним судом розміром відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що у спірних правовідносинах гарантований державою мінімальний розмір відшкодування шкоди повинен розраховуватися саме за абз 9 статті 7 Закону України «Про державний бюджет на 2025 рік», тобто на рівні 1600,00 гривень, оскільки вказана норма не стсується шкоди, яка відшкодовується на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено можливість запровадження Законом України про Державний бюджет України на відповідний рік окремого виду мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях: від 09 липня 2007 року №6-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року №3-р/2020, від 28 серпня 2020 року №10-р/2020 наголосив на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить статті 6, частині другій статті 19, статті 130 Конституції України.

Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах. Зміни у вказаний Закон не вносились.

У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі №705/4489/20 Верховний Суд щодо застосування статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначив, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" установлено з 01 січня 2025 року мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 8 000,00 гривень; у погодинному розмірі - 48 гривень.

Розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму, зазначеного в абзаці дев`ятому статті 7 цього Закону.

Абзацом 9 статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" установлено з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 2 920 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення - осіб, які втратили працездатність, який застосовується для визначення розміру доплати за проживання на територіях радіоактивного забруднення, в тому числі за рішеннями суду, - 1 600,00 гривень.

Аналізуючи релевантну судову практику Верховного Суду при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, можна дійти висновку, що Верховний Суд роз`яснював про необхідність застосування "мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду", "виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом", "мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування", а тому при вирішенні указаної справи необхідно виходити із установленого Законом України "Про Державний бюджет України на 2025 рік" мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, визначеної на час розгляду справи.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі №761/22531/23 (провадження №61-7724св24), від 08 жовтня 2024 року у справі №333/2527/22 (провадження №61-7696св24), від 21 жовтня 2024 року у справі №490/7139/23 (провадження №61-8406св24), від 15 листопада 2024 року у справі №336/2137/23 (провадження №61-9291св24), від 19 грудня 2024 року у справі №488/2561/21 (провадження №61-8267св24), від 22 січня 2025 року у справі №524/6017/22 (провадження №61-13387св24), 12 лютого 2025 року у справі №753/7572/2 (провадження №61-13255св24).

Таким чином, висновок районного суду про обрахування розміру моральної шкоди виходячи з мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду, грунтується на вимогах діючих норм законодавства.

Доводи апеляційної скарги в частині порушення судом правил підсудності по вимогах про відшкодування матеріальної шкоди, зокрема щодо порядку, встановленому ч.1 ст. 12 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" апеляційним судом відхиляються як безпідставні.

Так, заперечення відповідача щодо розгляду пред`явлених позивачем вимог на підставі ч.1 ст. 12, ч.1 ст. 13 Закону виключно Святошинським районним судом м. Києва як судом, що розглядав кримінальне провадження у першій інстанції у справі № 759/4622/18 та посилання на те, що ці норми є спеціальними та мають юридичний пріоритет над загальною нормою права, яка передбачена ч.4 ст. 28 ЦПК України, були предметом розгляду судом першої інстанції і обгрунтовано відхилені.

Позивач звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди у порядку цивільного судочинства за правилами загального провадження, отже підсудність розгляду вказаної позовної заяви має визначатися в порядку вимог ЦПК України, а не спеціального закону, що спростовує твердження апелянта про пріоритетність норм спеціального Закону.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 35, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Київської міської прокуратури Котляр Тетяни Михайлівни залишити без задоволення.

Рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2025 року.

Судді: