ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 522/9329/22

провадження № 61-16863св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2023 року у складі судді Павлик І. А., додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2023 року у складі судді Павлик І. А., постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Кострицького В. В.,

Лозко Ю. П., Назарова М. В. та постанову Одеського апеляційного суду від

21 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Кострицького В. В., Лозко Ю. П., Назарова М. В.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» (далі - ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп») про витребування майна.

Позов мотивований тим, що квартира

АДРЕСА_1 вибула з її володіння поза її волею, оскільки ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року у справі № 1512/2-238/11, якою видано дублікат виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь кредитора заборгованості за кредитом у сумі 65 336,87 дол. США, який виконаний у примусовому порядку приватним виконавцем Вельковим О. В. шляхом передання в рахунок погашення боргу іпотечної квартири за наслідками нереалізації на електронних торгах, скасовано постановою Одеського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року. Таким чином, на думку позивача, електронні торги є недійсними, що призвело до порушення майнових прав ОСОБА_1

ОСОБА_1 просила витребувати з незаконного володіння ОСОБА_2 на свою користь квартиру АДРЕСА_1 , відновивши за нею право власності на вказану квартиру.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2023 року

в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру за відплатним договором, придбавши її у ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», а тому не знала і не могла знати про те, що це майно вибуло з власності ОСОБА_1 поза її волею. Під час придбання майна ОСОБА_2 правомірно очікувала, що ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» мало право нею розпоряджатися,

а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти.

З огляду на наведене, на переконання суду, подальше визнання ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 25 січня 2021 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року, виконавчого листа № 2-238/11, виданого 12 березня 2020 року Київським районним судом

м. Одеси у справі № 1512/2-238/11, таким, що не підлягає виконанню, не

є у цьому випадку підставою для витребування спірної квартири

у добросовісного набувача ОСОБА_2 , оскільки відчуження квартири відбулось до постановлення зазначеної ухвали суду, а втрата добросовісним набувачем свого статусу суперечить статті 388 ЦК України і статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права особи мирно володіти своїм майном та призводить до позбавлення його майна, що змушує добросовісного набувача самостійно шукати способи відшкодування своїх втрат та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар, що є неприпустимим.

Додатковим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від

21 листопада 2023 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

5 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

З огляду на співмірність та розумність розміру судових витрат, виходячи

з конкретних обставин справи, її складності та виконаної адвокатом роботи, суд дійшов висновку про відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2023 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції.

Постановою Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задоволено частково.

Додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2023 року змінено, збільшено стягувану з ОСОБА_1 на користь

ОСОБА_2 суму витрат на професійну правничу допомогу з 5 000,00 грн до 50 000,00 грн.

Збільшуючи розмір витрат на правничу допомогу, апеляційний суд, врахувавши рівень складності справи, характер виконаної адвокатом роботи наданої

у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, тривалість судового розгляду та результат професійної діяльності адвоката, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, виходячи з конкретних обставин справи, її складності та виконаної роботи

з метою захисту інтересів ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат

Шаркова Н. Р., та значимості таких дій у справі, враховуючи клопотання про зменшення витрат на правову допомогу і те, що у позові було відмовлено, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000,00 грн.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

16 грудня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2023 року, додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2023 року, постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити і стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір і 40 000,00 грн витрат на правничу допомогу.

Касаційна скарга мотивована тим, що застосовані судами першої та апеляційної інстанцій висновки Верховного Суду у цій справі не застосовуються, оскільки ОСОБА_2 покладалась на відомості з реєстру недобросовісно. Сама лише наявність в реєстрі запису про право особи на майно не презюмує правомірність набуття такого права. У реєстрі був запис про обтяження спірної квартири на підставі ухвали слідчого судді від 15 травня 2020 року у справі № 522/7672/20. Суди неправильно застосували статтю 388 ЦК України. Звернення стягнення на спірну квартиру відбулось не на підставі іпотечного договору, а в межах виконавчого провадження з виконання судового рішення, яке в подальшому було скасовано. Стосовно додаткового рішення заявник вказує, що, оскільки основні рішення підлягають скасуванню, то додаткове рішення суду першої інстанції, яке змінене постановою апеляційного суду, також підлягає скасуванню.

Інші аргументи учасників справи

04 лютого 2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відзив мотивований тим, що ОСОБА_2 як сторона правочину вправі покладатися на висновки нотаріуса щодо відповідності правочинів вимогам закону і не перевіряти всю необхідну для укладення правочинів інформацію самостійно, дублюючи роботу нотаріуса. Вказує, що на день укладення договору купівлі-продажу спірної квартири в Єдиному державному реєстрі судових рішень не було жодної інформації про наявність судового спору щодо спірної квартири. Вказує, що на час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири арешт, накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2020 року у справі № 522/7672/20, скасований ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2020 року.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Приморського районного суду м. Одеси.

10 лютого 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

20 квітня 2006 року між ОСОБА_5 і Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» укладено кредитний договір № 014/0054/82/51209, згідно

з умовами якого банк надав ОСОБА_5 кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 49 500,00 дол. США.

20 квітня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», ОСОБА_1 і ОСОБА_5 укладено договір поруки, згідно з яким

ОСОБА_1 виступила поручителем ОСОБА_5 за його зобов`язаннями за кредитним договором від 20 квітня 2006 року № 014/0054/82/51209.

21 квітня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль»

і ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, згідно з яким ОСОБА_1 виступила майновим поручителем ОСОБА_5 за кредитним договором

від 20 квітня 2006 року № 014/0054/82/51209 та передала в іпотеку банку однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , що належала їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 01 березня

2011 року у справі № 2-238/11 стягнено в солідарному порядку з ОСОБА_5

і ОСОБА_1 на користь Акціонерного поштово-пенсійного банку «Аваль» заборгованість за кредитним договором від 20 квітня 2006 року

№ 014/0054/82/51209 в розмірі 65 336,87 дол. США, що еквівалентно

520 003,08 грн.

01 березня 2012 року стягувач отримав виконавчий лист № 2-238/11 про стягнення з ОСОБА_5 і ОСОБА_1 65 336,87 дол. США.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2020 року у справі

№ 1512/2-238/11 відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні заяви про перегляд вказаного заочного рішення, після чого ОСОБА_1 звернулася до Одеського апеляційного суду з апеляційною скаргою на заочне рішення Київського районного суду від 01 березня 2011 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27 жовтня 2020 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , а 16 грудня 2021 року суд прийняв відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 01 березня 2011 року та закрив апеляційне провадження.

23 грудня 2019 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимоги за кредитним договором від 20 квітня 2006 року № 014/0054/82/51209 та іншими договорами, що випливають з нього, на користь АТ «Оксі Банк», яке того ж дня

(23 грудня 2019 року) відступило право вимоги ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп».

На підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року у справі № 1512/2-238/11 видано дублікати виконавчого листа № 2-238/11, виданого 01 березня 2012 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення боргу з ОСОБА_1 і ОСОБА_5 на користь ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» у розмірі 65 336,87 дол. США. Поновлено ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» строк для пред`явлення виконавчого листа № 2-238/11 до примусового виконання.

13 березня 2020 року приватний виконавець відкрив виконавче провадження

№ 61555544 про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_5

і ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» заборгованості за кредитним договором у розмірі 65 336,87 дол. США.

15 квітня 2020 року приватний виконавець виніс постанову про опис та арешт майна боржника, згідно з якою було описано та накладено арешт на спірну квартиру.

Спірна квартира була передана приватним виконавцем на реалізацію Державному підприємству «Сетам» (далі - ДП «Сетам») шляхом продажу на електронних торгах.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2020 року

у справі № 522/7672/220 накладено арешт на спірну квартиру та заборонено її відчуження.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2020 року скасовано арешт, накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2020 року на спірну квартиру, та скасовано заборону її відчуження.

Торги, що проводилися 18 травня 2020 року, не відбулися у зв`язку

з відсутністю допущених учасників торгів; стартова ціна продажу предмета іпотеки - 1 239 986,00 грн.

18 травня 2020 року до приватного виконавця надійшла заява ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» про залишення за ним спірної квартири за початковою ціною

в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 , що було оформлено протоколом і актом приватного виконавця про передання предмета іпотеки стягувачу в рахунок погашення боргу.

19 травня 2020 року приватний нотаріус видала ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» свідоцтво про право власності на спірну квартиру.

05 серпня 2020 року між ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, реєстрацію квартири за покупцем проведено 05 серпня 2020 року.

10 листопада 2020 року постановою Одеського апеляційного суду ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року скасовано, відмовлено ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» у видачі дубліката виконавчого документа.

25 січня 2021 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий лист (дублікат), виданий 12 березня

2020 року Київським районним судом м. Одеси у справі № 1512/2-238/11 на підставі ухвали Київського районного суду м. Одеси від 03 березня 2020 року, яку 16 грудня 2021 року залишено без змін судом апеляційної інстанції.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Надаючи оцінку аргументам касаційної скарги, колегія суддів враховує таке.

Спірні правовідносини виникли щодо правомірності набуття ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 , яка була відчужена іпотекодержателем, який у свою чергу набув на неї право власності шляхом залишення її за ним за початковою ціною електронних торгів, які не відбулися.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених

у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У статті 330 ЦК України встановлено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване

у нього.

Власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного

з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло

з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16, який надалі було підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від

05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

Застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребуване від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише

в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 592/7963/16-ц (провадження № 61-32603св18), від

23 грудня 2020 року у справі № 639/7253/18 (провадження № 61-1287св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 295/3225/17 (провадження № 61-14765св20), від 07 травня 2022 року у справі № 640/14276/17 (провадження

№ 61-14677св21).

У справі, що переглядається, суди установили, що спірна квартира була передана приватним виконавцем на реалізацію ДП «Сетам» шляхом продажу на електронних торгах.

Проте торги, що проводилися 18 травня 2020 року, не відбулися у зв`язку

з відсутністю допущених учасників торгів.

18 травня 2020 року до приватного виконавця надійшла заява ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» про залишення за ним спірної квартири за початковою ціною

в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_1 , що було оформлено протоколом і актом приватного виконавця про передання предмета іпотеки стягувачу в рахунок погашення боргу.

19 травня 2020 року приватний нотаріус видала ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» свідоцтво про право власності на спірну квартиру.

Таким чином ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» набуло право власності на спірну квартиру, реалізувавши своє право на залишення предмета електронних торгів, які не відбулися, за собою.

Аргументи заявника про те, що під час арешту на спірну квартиру, накладеного ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2020 року у справі № 522/7672/20, проведення електронних торгів та реєстрація права власності за ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» були неможливими,

є безпідставними з огляду на таке.

Відповідно до розділу ІІ Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5, наявність чинних заборон та арештів щодо майна виконавець перевіряє на момент звернення із заявкою на реалізацію арештованого майна та долучає до вказаної заявки відповідний витяг.

Приватний виконавець цю вимогу виконав, на день звернення із заявкою щодо передання на реалізацію спірної квартири (17 квітня 2020 року) на неї не було накладено арештів у кримінальному провадженні. Перевіряти наявність чи відсутність арештів, заборон та обтяжень у подальшому виконавець згідно

з Порядком реалізації арештованого майна не повинен.

Відповідно до пункту 3 частини четвертої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відмова в державній реєстрації прав у разі наявності зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно не застосовується під час державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону.

Аналіз вказаної норми свідчить про те, що наявність арештів, заборон та обтяжень не перешкоджає проведенню торгів та не є підставою для їх зупинення, а також не є підставою для відмови у державній реєстрації прав на це майно.

Оскільки ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» набуло право власності на спірну квартиру

в порядку її примусової реалізації на електронних торгах, які не відбулися, шляхом залишення її за собою, наявність арешту на спірну квартиру, накладеного ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня

2020 року, не мало правового значення ні для проведення електронних торгів, ні для реєстрації за ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» права власності на спірну квартиру, ні для видачі йому правовстановлювального документа.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

у постанові від 03 червня 2024 року у справі № 587/2230/21 (провадження

№ 61-5981сво23) відступив від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року у справі № 712/1317/14-ц (провадження

№ 61-22566св18) та від 07 лютого 2019 року у справі № 522/1516/15-ц (провадження № 61-25870св18), і вказав, що наявність підстав для визнання того чи іншого правочину недійсним має встановлюватися судом саме на момент його вчинення. Рішення суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не має зворотної дії в часі і не може породжувати правові наслідки, у тому числі й щодо недійсності правочину, або впливати на інші юридичні факти, що настали до набрання законної сили рішенням суду про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Суди встановили, що електронні торги з реалізації належної позивачу квартири були призначені на 18 травня 2020 року.

Ухвала суду, якою було видано дублікат виконавчого листа, на підставі якого ініційовано електронні торги, скасована постановою Одеського апеляційного суду від 10 листопада 2020 року, згідно з якою також відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа і поновленні строку для його пред`явлення.

Ухвала суду, якою визнано таким, що не підлягає виконанню, дублікат виконавчого листа, постановлена 25 січня 2021 року та залишена без змін постановою апеляційного суду 16 грудня 2021 року.

Тобто дублікат виконавчого листа, на підставі якого ініціювалось проведення електронних торгів з реалізації спірної квартири, було визнано таким, що не підлягає виконанню, вже після проведення електронних торгів.

Таким чином, аргументи заявника про те, що електронні торги проводились на підставі нечинного дубліката виконавчого листа, є безпідставними, оскільки станом на час проведення електронних торгів дублікат виконавчого листа був чинним.

Також безпідставними є аргументи заявника про те, що ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» не мало права відчужувати спірну квартиру ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05 серпня 2020 року у зв`язку з накладенням на спірну квартиру арешту ухвалою суду від 15 травня 2020 року, оскільки ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2020 року скасовано арешт, накладений ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 15 травня 2020 року на спірну квартиру та скасовано заборону її відчуження.

Отже, станом на час укладення договору купівлі-продажу від 05 серпня

2020 року заборони на відчуження спірної квартири не було.

Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 у справі

№ 922/3537/17).

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року

у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України

у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар.

Укладаючи іпотечний договір та передаючи спірну квартиру в іпотеку банку, ОСОБА_1 знала і повинна була розуміти можливі наслідки у вигляді звернення стягнення на належне їй майно - спірну квартиру в разі невиконання ОСОБА_5 кредитного зобов`язання, проте добровільно прийняла на себе відповідний ризик втрати права власності на це майно та засвідчила згоду на обмеження своїх прав щодо розпорядження ним на період дії іпотеки.

Водночас ОСОБА_2 , укладаючи 05 серпня 2020 року договір купівлі-продажу спірної квартири з ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», не будучи стороною

у справі № 1512/2-238/11, могла покладатися лише на відомості про речові права ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» на зазначене нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 19 травня 2020 року власником спірної квартири на час її придбання ОСОБА_2 було ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп», суди правильно вважали, що ОСОБА_2 добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, а отже, набула право на спірне нерухоме майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову, оскільки

ОСОБА_2 набула право власності на спірну квартиру за відплатним договором, придбавши її у ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп». Під час придбання майна

ОСОБА_2 правомірно очікувала, що ТОВ «ФК «Укрфінанс Груп» мало право ним розпоряджатися, а вона після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти, а подальше визнання ухвалою Київського районного суду

м. Одеси від 25 січня 2021 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року, виконавчого листа № 2-238/11 таким, що не підлягає виконанню, не є у цьому випадку підставою для витребування спірної квартири у добросовісного набувача ОСОБА_2 , оскільки відчуження квартири відбулось до постановлення зазначеної ухвали суду, а втрата добросовісним набувачем свого статусу суперечить статті 388 ЦК України і статті 1 Першого протоколу до Конвенції щодо права особи мирно володіти своїм майном.

Не погоджуючись з додатковим рішенням Приморського районного суду

м. Одеси від 21 листопада 2023 року та постановою Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року, заявник вказує, що такі судові рішення також підлягають скасуванню у зв`язку із наявністю підстав для скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року, яким спір вирішено по суті.

У постановіВеликої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі

№ 904/8884/21 зроблено висновок, що додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня

2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 21 листопада

2024 року, якими спір вирішено по суті, то додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2023 року в незміненій його частині та постанова Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року також скасуванню не підлягають.

Аргументів щодо незгоди з розміром стягненої суми витрат на правничу допомогу в касаційній скарзі немає.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє

в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 21 листопада

2024 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, то додаткове рішення Приморського районного суду

м. Одеси від 21 листопада 2023 року в незміненій частині та постанова Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року також підлягають залишенню без змін.

З огляду на те що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2023 року, додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2023 року в незміненій частині, постанову Одеського апеляційного суду від

21 листопада 2024 рокута постанову Одеського апеляційного суду від

21 листопада 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов