Справа № 650/3247/25
провадження № 2/650/2192/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області

в складі: головуючого Сікори О.О.,

за участю секретаря Завістовської Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Велика Олександрівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Високопільської СР Бериславського району Херсонської області про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

21 травня 2025 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в якому просить визнати за нею ОСОБА_1 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з квартири загальною площею 66,4 м2, житловою площею 41,0 м2, за набувальною давністю.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона з 1979 року фактично проживає у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначене житло є єдиним місцем її постійного проживання. Реєстрація місця проживання за вказаною адресою здійснена з 1988 року.

Під час вселення у 1979 році позивачу було повідомлено, що квартира передається їй у приватну власність, однак у подальшому право власності на квартиру у встановленому законом порядку зареєстровано не було. За відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірну квартиру не зареєстровано також і за будь-якими іншими особами, що підтверджується відповіддю Високопільської селищної ради.

Протягом усього періоду проживання позивач користується квартирою як власною, здійснює її утримання, сплачує комунальні платежі, проводить ремонтні роботи, забезпечує належний санітарний та технічний стан житла. У квартирі встановлено лічильники обліку газу та води, підведено інтернет.

Будь-які особи з вимогами щодо володіння, користування або розпорядження спірною квартирою не зверталися, претензії щодо звільнення житла або передачі його іншим особам відсутні. За час проживання позивач безперешкодно користується квартирою.

Для підтвердження технічних характеристик житла позивачем виготовлено технічний паспорт на житловий будинок, копія якого долучена до матеріалів справи. Обставини проживання та користування квартирою підтверджуються наданими письмовими доказами та показами свідків.

Від представника відповідача Високопільської селищної ради Бориславського району Херсонської області відзиву на позов не надійшло.

Розгляд справи проведено у спрощеному порядку без виклику учасників.

Дослідивши письмові докази, перевіривши наведені обставини, суд вважає, що у задоволенні позову відмовити з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Отже, при розгляді справи суд обмежений зокрема підставами позову та колом відповідачів у справі, яких визначає виключно позивач і лише останній може ініціювати залучення співвідповідача та заміну неналежного відповідача.

Підставою для набуття права власності на вказане нерухоме майно позивачем заявлено набувальну давність, а отже і спір вирішує суд виходячи з відповідних положень законодавства.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156 св 18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291 гс 18) не знайшла підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347 св 22).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Із матеріалів справи вбачається, що позивач є зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_2 з 1988 року, а фактично проживає у спірній квартирі з 1979 року, що підтверджується наданими письмовими доказами.

Зі змісту позовної заяви та доданих до неї документів вбачається, що позивач протягом тривалого часу користується зазначеною квартирою як місцем постійного проживання, здійснює її утримання, сплачує комунальні платежі, проводить ремонтні роботи, забезпечує належний санітарний та технічний стан житла. У квартирі встановлено лічильники обліку газу та води, підведено інтернет.

Також матеріали справи містять технічний паспорт на житловий будинок, до складу якого входить спірна квартира, із зазначенням її площі: загальна площа 66,4 м2, житлова площа 41,0 м2.

З наданих позивачем відомостей та відповіді Високопільської селищної ради вбачається, що право власності на спірну квартиру не зареєстровано за позивачем, а також відсутні відомості про реєстрацію права власності на неї за іншими особами у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Інших правовстановлюючих документів, що підтверджують набуття позивачем права власності на спірну квартиру у порядку, визначеному законом (зокрема договору, рішення компетентного органу про передачу житла у власність, свідоцтва про право власності, ордера, рішення про приватизацію), матеріали справи не містять.

Оцінюючи встановлені обставини, суд виходить з того, що для застосування інституту набувальної давності має бути доведено сукупність умов, визначених статтею 344 ЦК України, зокрема добросовісне заволодіння саме чужим майном, відкритість та безперервність володіння протягом установленого строку, а також безтитульність такого володіння, тобто відсутність будь-якої правової підстави володіння чужим майном.

Разом із тим зі змісту позову прямо вбачається, що вселення позивача до квартири у 1979 році відбулося на певній підставі, оскільки позивач пов`язує початок користування житлом із передачею їй квартири, а також зазначає, що на момент вселення їй було повідомлено про належність квартири їй як приватної власності. Отже, обставини, на які посилається позивач, свідчать про володіння квартирою не як безтитульним володільцем чужого майна, а як особою, яка вважала, що отримала майно на певній правовій підставі. При цьому доказів виникнення у позивача права власності у визначеному законом порядку (зокрема в порядку приватизації державного/комунального житла, або за правочином) суду не надано.

Крім того, відсутність відомостей про державну реєстрацію права власності на квартиру за іншими особами сама по собі не свідчить про те, що об`єкт є безхазяйним у розумінні цивільного законодавства та не підтверджує відсутність власника як юридичного факту. Натомість встановлення правового режиму майна, наявності чи відсутності власника, а також підстав і моменту виникнення безтитульного володіння є юридично значимими обставинами для вирішення спору про набуття права власності за набувальною давністю та підлягають доведенню позивачем.

Позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що спірна квартира є чужим майном у розумінні статті 344 ЦК України, яким позивач заволоділа добросовісно саме як чужим майном, не знаючи і не маючи можливості знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, а також що володіння після певного моменту стало безтитульним. Так само матеріали справи не містять доказів встановлення попереднього власника майна або доказів безхазяйності речі у встановленому законом порядку.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності сукупності умов, передбачених статтею 344 ЦК України, які є необхідними для застосування інституту набувальної давності, а тому у задоволенні позову про визнання права власності на спірну квартиру за набувальною давністю слід відмовити.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову судові витрати у вигляді сплаченого судового збору покладаються на позивача та відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 200, 209, 259, 263 265 ЦПК України та вищенаведеними положеннями цивільного законодавства, Великоолександрівський районний суд Херсонської області

В И Р І Ш И В :

У задоволені позову ОСОБА_1 до Високопільської СР Бериславського району Херсонської області про визнання права власності за набувальною давністю відмовити.

Судові витрати щодо сплаченого судового збору покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду через Великоолександрівський районний суд Херсонської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 22 грудня 2025 року.

Суддя: __________________ О.О. Сікора