Справа № 308/6898/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючої судді Світлик О.М.,

за участю секретаря судового засідання Заяць А.В.,

представника позивача Ковальчук О.В.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді у порядку загального позовного провадження у режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Ковальчук Олеся Василівна, до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, залученого на підставі положень ч. 6 ст. 56 ЦПК України та ст. 19 СК України органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник адвокат Ковальчук Олеся Василівна, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав.

На обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.12.2019 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано. Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.10.2020 було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , та ухвалено стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше одного розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з 26.03.2020 і до досягнення дитиною повноліття.

Однак, відповідач систематично ухилявся від сплати аліментів та участі у вихованні сина.

Зауважує, що з дня відкриття виконавчого провадження відповідач рішення суду у добровільному порядку не виконує і станом на день подання цієї позовної заяви заборгованість по сплаті аліментів складає 144506,03 грн, що підтверджується розрахунком, складеним державним виконавцем.

Довідкою від 15.01.2025 №8, виданою ЗДО №7, підтверджується факт того, що з 20.08.2020 по 01.10.2021 відповідач жодного разу не відвідував свого сина у дошкільному закладі, а згідно з довідкою №6 від 30.01.2025, виданою ДНЗ №143, з жовтня 2021 року по 24.02.2022 відповідач також не відвідував свого сина у дошкільному закладі.

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, у якій просив змінити розмір стягуваних з нього аліментів за рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.10.2020. Однак, у задоволенні даного позову було відмовлено в повному обсязі.

Вказує, що на даний момент позивач повністю утримує свого неповнолітнього сина, займається його розвитком та вихованням, натомість відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання сина та не займається його розвитком та вихованням.

Відповідач з позивачем та з дитиною не контактує, не цікавиться своєю дитиною, його не хвилює стан здоров`я, рівень матеріального забезпечення, його фізичний та духовний розвиток. Відповідач не виявляє бажання поспілкуватися з ними хоча би віддалено.

Наголошує, що після початку повномасштабного вторгнення росії в Україну позивач разом з малолітнім сином виїхала проживати в Німеччину. Незабаром після прибуття до Німеччини малолітньому ОСОБА_4 був поставлений діагноз: цукровий діабет 1 типу. Це захворювання вимагає довічного лікування і ставить серйозні вимоги до організації життя дитини та матері. Відповідно до інформації, яка зазначена в довідці від 16.01.2025, виданій лікарнею з дитячої та підліткової медицини ОСОБА_5 несе основну відповідальність за догляд та забезпечення потреб дитини, емоційне та фінансове навантаження на матір надзвичайно велике. Фінансова допомога з боку батька, який проживає в Україні, є необхідною для забезпечення відповідних терапій. У зв`язку з цим діагнозом дитині була надана група інвалідності, відповідно до якої син постійно потребує сторонньої допомоги.

Така поведінка відповідача, на думку позивача, свідчить про те, що він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини фактично знехтувавши ними, що створює негативний вплив на розвиток сина і в подальшому може стати причиною спотворення у дитини уявлення про поведінкові моделі в сімейних відносинах. Отже, відповідач систематично, злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Звертає увагу, що відповідач стабільно погрожує позивачу та сину, що по досягненню останнім повноліття він офіційно подасть його на сплату аліментів на його користь та утримання, висловлюється нецензурною лайкою та схильний до агресії, азартних ігор та вчиненню домашнього насильства відносно до позивача та інших своїх співмешканок.

Даний факт підтверджується відповіддю на адвокатський запит, а саме:

згідно з даними Інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналу єдиного обліку прийняття та реєстрації заяв і повідомлень) Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області повідомлено, що 24.02.2023 о 16.36 год. до чергової частини Ужгородського РУП надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що 24.02.2023 о 16.36 год. за адресою: АДРЕСА_1 , заявниця ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повідомила, що її співмешканець ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вчиняє з нею сварку. Дане звернення зареєстровано в Інформаційно-комунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку) Ужгородського РУП за №2739 від 24.02.2023. За результатами розгляду вказаного звернення було прийнято рішення згідно із Законом України «Про звернення громадян»;

14.03.2024 о 17.30 год. до чергової частини Ужгородського РУП надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що 14.03.2024 о 17.29 год. за адресою: АДРЕСА_2 , заявниця ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , повідомила, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , виражається в її сторону нецензурною лайкою, переслідує, систематично здійснює телефонні дзвінки, чим здійснює відносно неї психологічне насильство. Дане звернення зареєстроване в ІКС «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку) Ужгородського РУП за №4489 від 14.03.2024. За результатами розгляду вказаного звернення було прийнято рішення згідно із Законом України «Про звернення громадян», а відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення №543058 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП;

19.03.2024 о 10.21 год. до чергової частини Ужгородського РУП надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що 19.03.2024 о 10.21 год. за адресою: АДРЕСА_1 , заявниця ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , повідомила, що її колишній співмешканець ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не випускав її з квартири, а після її втечі побіг за нею. Дане звернення зареєстроване в ІКС «Інформаційний портал Національної поліції України» (журналі єдиного обліку) Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області за №4730 від 19.03.2024. За результатами розгляду вказаного звернення було прийнято рішення згідно із Законом України «Про звернення громадян», а відносно ОСОБА_1 складено протокол про адміністративне правопорушення №542143 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника серії АА №314770 від 19.03.2025.

Зазначає, що відповідно до заяви ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за три роки відносин з ОСОБА_1 він жодного разу не виявив ініціативи побачитися та провести час зі своїм сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не бажав зустрічей. На прохання матері ОСОБА_2 забрати сина з садочку, відвезти його на гурток, взяти його в поїздку на море та до діда з бабою тощо, він відповідав відмовами та небажанням допомагати. Прохання ОСОБА_1 про визначення графіку відвідувань було здійснене з метою покарати та нашкодити позивачу, про що він особисто розповідав ОСОБА_6 , дотримуватися даного рішення він не мав жодного бажання чи намірів, саме тому і не був присутній на засіданні комісії з даного питання. Так само відповідач не бажав робити сину дозвіл на поїздку за кордон та вимагав від позивача взамін гроші або автомобіль.

04.08.2021 комісією з питань захисту прав дитини Ужгородського міськвиконкому розглядалася заява ОСОБА_1 щодо визначення його способів участі у вихованні та спілкування з малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , однак батько дитини на комісію не з`явився, хоча на передодні йому було відправлено запрошення із повідомленням.

Зважаючи на те, що відповідач протягом тривалого часу не приділяв належної уваги розвитку своїй дитині, ухилявся від виконання своїх обов`язків по його вихованню: не піклувався про фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкувався з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення та не створював умов для отримання дитиною належної освіти, позивач вважає, що таким негативним впливом з боку відповідача на розвиток дитини є зразок байдужого, зневажливого ставлення до поняття сім`ї та людей, з якими вони перебувають у родинному зв`язку.

На підставі наведеного, просить суд позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.05.2025 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом. Постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Також постановлено залучити до участі у справі №308/6898/25 орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, якому до наступного засідання на виконання вимог ч. 5 ст. 19 СК України з метою розв`язання спору подати суду письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківських права ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

02.07.2025 на виконання ухвали на адресу суду надійшов висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 01.07.2025 №752/17/01-12.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.09.2025 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за даною позовною заявою до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечив. Пояснив, що позивач п`ять років тому забрала дитину та повезла до м. Києва, допомагав добратися з м. Львова до м. Києва. Хоче брати участь у розвитку дитини. Коли він був у м. Бахмуті, то постійно надсилав кошти на утримання дитини, але є сумніви щодо витрат саме на дитину, дитина занедбана та погано одягнута. Мати має шість квартир в м. Ужгороді, але натомість поїхала до Німеччини без дозволу батька, вивезла сина за кордон. Позивач заблокувала його телефон і телефони друзів, тому можливості зателефонувати до неї, щоб поговорити з сином немає. Бажає, що позивач переїхала до м. Ужгорода і він міг би приїжджати, де немає комендантської години. Наразі позивач знаходиться у Німеччині, проживає з іншим чоловіком, який надсилає фото з дитиною. Зауважує, що він проти позбавлення батьківських прав. Наголошує, що підставою для зменшення аліментів при поданні позову, у якому було відмовлено, стало його незаконне звільнення з поліції та втрата здоров`я. Він служить у лавах Збройних Сил України, а тому звертався до виконавчої служби, щоб стягували саме ці кошти. Повідомив, що всі його картки, видані «Приватбанк», заблоковано і наразі можливості прибути до м. Ужгорода, щоб відновити картки він не має. Не спілкується з сином з 2021 року, оскільки позивач не надає такої змоги.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради у судове засідання не з`явився, при цьому від головного спеціаліста відділу опіки, піклування, усиновлення та розвитку сімейних форм виховання дітей служби у справах дітей Ужгородської міської ради Віктора Шатрова до суду надійшла заява від 03.07.2025, згідно з якою у зв`язку з воєнним станом та залученням працівників служби у справах дітей Ужгородської міської ради до вирішення невідкладних завдань по захисту прав дітей, просить розглянути справу без їхньої участі. При ухваленні рішення просить врахувати висновок органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому від 01.07.2025 №752/17/01-12.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17.07.2017 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 17.07.2017).

Від даного шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 03.04.2018).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.12.2019 (справа №308/4276/19) шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

Згідно з рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.10.2020 (справа №308/3096/20) визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , та ухвалено стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше одного розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з 26.03.2020 і до досягнення дитиною повноліття.

Станом на 31.03.2025 заборгованість по сплаті аліментів складає 144506,03 грн, що підтверджується розрахунком державного виконавця відділу виконавчої служби у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 14.04.2025 №4-63668731/25.

Відповідач звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів, у якій просив змінити розмір стягуваних з нього аліментів на 2500 грн щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.03.2025 (справа № 308/20116/24) у задоволенні вказаного позову відмовлено повністю.

Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25.08.2021 №392 «Про визначення способу участі у вихованні дитини» ОСОБА_1 визначено порядок побачення з його малолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та встановлено таким чином: кожен перший та другий тиждень місяця в суботу та неділю з 15.00 год. до 17.00 год.; за попередньою домовленістю з матір`ю дитини, ОСОБА_2 , протягом двох годин у день народження дитини; щороку в літній період, протягом двох тижнів, з метою оздоровлення та відпочинку дитини; надати можливість батьку дитини за попередньою домовленістю з матір`ю дитини, в рівній мірі відводити та забирати дитину з садочка, приймати участь у заходах, які пов`язані з навчанням дитини, відвідуванням дитиною гуртків, а також дитячих ігрових, розважальних та розвиваючих майданчиків, відвідувати з дитиною лікарів, логопедів, медичні установи та установи для подальшої реабілітації дитини у необхідних випадках; зустрічі з дитиною проводити із обов`язковим урахуванням стану здоров`я дитини, її інтересів та потреб, після проведення зустрічі, батьку вчасно проводити дитину до місця проживання матері дитини.

Згідно з довідкою від 15.01.2025 №8, виданою ЗДО №7, з 20.08.2020 по 01.10.2021 батько жодного разу не відвідував сина у дошкільному закладі.

Відповідно з довідки №6 від 30.01.2025, виданої ДНЗ №143 Печерського району м. Києва, з жовтня 2021 року по 24.02.2022 батько не відвідував свого сина у дошкільному закладі (за словами вихователів). За час відвідування садочка дитина була охайно вдягнута, доглянута, розвинута в межах свого віку. Приводила і забирала сина з дошкільного закладу тільки матір. До 31.08.2024 дитина була у складі ДНЗ, але не відвідувала його у зв`язку з воєнним станом.

Після початку повномасштабного вторгнення росії в Україну мати разом з малолітнім сином виїхали проживати в Німеччину. Незабаром після прибуття в Німеччину малолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був поставлений діагноз: цукровий діабет 1 типу. Це захворювання вимагає довічного лікування і ставить серйозні вимоги до організації життя дитини та матері. Відповідно до інформації, яка зазначена в довідці від 16.01.2025, виданої лікарнею з дитячої та підліткової медицини в місті Мюнстер (Німеччина) ОСОБА_2 несе основну відповідальність за догляд та забезпечення потреб дитини, емоційне та фінансове навантаження на матір надзвичайно велике. Фінансова допомога з боку батька, який проживає в Україні є необхідною для забезпечення відповідних терапій. У зв`язку з цим діагнозом, дитині була надана група інвалідності, відповідно до якої він постійно потребує сторонньої допомоги.

Зі слів матері дитини, батько стабільно погрожує їй та її сину, що по досягненню ним повноліття він офіційно подасть його на сплату аліментів на його користь та утримання, висловлюється нецензурною лайкою та схильний до агресії, азартних ігор та вчинення домашнього насильства відносно матері дитини та інших своїх співмешканок, на підтвердження чого нею надано відповідь на адвокатський запит.

Відповідно до заяви ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за три роки її відносин з ОСОБА_1 він жодного разу не виявив ініціативи побачитися та провести час зі своїм сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не бажав зустрічей.

На прохання матері ОСОБА_2 забрати сина з садочку, відвести його на гурток, взяти його в поїздку на море та до діда з баби тощо він відповідав відмовами та небажанням допомагати.

Звернення ОСОБА_1 про визначення графіку відвідувань було здійснене з метою покарати та нашкодити матері дитини, про що він особисто розповідав ОСОБА_6 . Дотримуватися даного рішення він не мав жодного бажання та намірів, саме тому і не був присутній на засідання комісії з даного питання.

Крім того, батько, зі слів матері дитини, не бажав робити сину дозвіл на поїздки за кордон, та вимагав від матері взамін гроші або автомобіль.

Провести обстеження умов проживання батьків дитини не вдалося, що підтверджується відповідними актами обстеження умов проживання від 10.06.2025.

Згідно з актом обстеження умов проживання складеного працівниками служби у справах дітей Ужгородської міської ради 10.06.2015 за адресою: АДРЕСА_3 (адреса реєстрації місця проживання ОСОБА_1 ), під час обстеження виявлено, що в квартирі нікого не було, вхідні ворота були зачинені, будинок, двір виглядають задовільно. На момент обстеження вдома нікого не було.

Відповідно до акту обстеження умов проживання, складеного працівниками служби у справах дітей Ужгородської міської ради 10.06.2015, за адресою: АДРЕСА_4 (адреса реєстрації місця проживання ОСОБА_2 ), під час обстеження виявлено, що в помешканні нікого не було, вхідні ворота були зачинені, фасад будинку виглядає задовільно. На момент обстеження вдома нікого не було.

Згідно з актом оцінки потреб 16.06.2025 № 401, складеним працівником Ужгородського міського центру соціальних служб департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради за адресою: м. Ужгород, вул. Фединця, 9, під час інспектування за даною адресою відбулася телефонна розмова з батьком ОСОБА_2 , де з`ясувалося, що вона з 2022 року перебуває з дитиною в Німеччині.

Відповідно до акту оцінки потреб 16.06.2025 №401, складеного працівником Ужгородського міського центру соціальних служб департаменту соціальної політики Ужгородської міської ради за адресою: АДРЕСА_3 , під час інспектування за даною адресою відбулася телефонна розмова з ОСОБА_1 . Він повідомив, що є військовослужбовцем НОМЕР_3 бригади і знаходиться в даний момент на службі.

16.06.2025 на електронну адресу служби у справах дітей Ужгородської міської ради надійшла заява ОСОБА_1 , у якій він просив відмовити ОСОБА_2 у позбавленні його батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З його слів, він своєчасно платив аліменти з заробітної плати коли працював в м. Ужгороді у спецназі поліції РПОП ГУНП в Закарпатській області. Він також зазначив, що мати дитини перешкоджала йому бачитися з сином, не даючи навіть двох хвилин аби він міг його побачити чи поспілкуватися, коли він вже мав рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради про його участь у вихованні сина. Крім того, ОСОБА_2 не повідомивши його забрала дитину до м. Києва. Згодом, коли розпочалося повномасштабне вторгнення рф він вирушив боронити м. Київ і дізнався, що сина вивезли за кордон. Також ОСОБА_1 зазначив, що під час його перебування в зоні бойових дій з його заробітної плати знімалися кошти в загальній сумі більше 30000 грн і в нього є великі сумніви щодо їх цільового використання. Згодом батько дитини, з його слів, був поранений у Запоріжжі внаслідок ракетного обстрілу. Потім, у 2023 році він звільнився з поліції та переїхав до м. Києва, де вступив в лави ЗСУ і з 20.12.2024 служить у військовій частині НОМЕР_4 (210 ошб). Згодом, зі слів ОСОБА_1 10.01.2025 він був поранений та контужений внаслідок мінометного обстрілу в Курській області рф в селищі Курилівка. Весь цей час, з його слів, ОСОБА_2 не давала йому бачитися з сином. Але з ним зв`язався її новий чоловік і прислав йому фото сина, де він гуляє з ним. До своєї заяви ОСОБА_1 додав фотокопії довідок про поранення та фото сина поруч з новим чоловіком ОСОБА_2 .

Ухвала судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.05.2025 у справі №308/6898/25 розглядалася на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Ужгородського міськвиконкому від 17.06.2025. Батьки дитини на засідання комісії не з`явилися, хоча на адреси реєстрації їх місця проживання відправлялися відповідні запрошення від 10.06.2025 №668/17/01-19 та №669/17/01-19.

Розглянувши наявні матеріали, керуючись інтересами дитини, члени комісії, вирішили за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Головним мотивом відмови є відсутність можливості у батька повноцінно виконувати свої батьківські обов`язки у зв`язку з перебуванням на службі в ЗСУ.

На підставі наведеного та керуючись статями 164, 165 СК України, враховуючи інтереси малолітньої дитини, виконавчий комітет, як орган опіки та піклування Ужгородської міської ради, вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щодо малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вказані обставини підтверджується висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 01.07.2025 №752/17/01-12.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд виходить із наступного.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі статтею 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення мати спорідненості з дитиною, а це буде вважатися виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17.

Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Суд враховує, що в рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» наголошується, що взаємне задоволення від спільного перебування батьків і дітей є фундаментальним елементом сімейного життя, а тому втручання до нього має відбуватися у вузьких рамках, визначених статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини й основоположних свобод. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що, незважаючи на певний вільний розсуд держави в справі відібрання дітей під державну опіку, відбирання дітей від батьків означає відрізання дітей від свого коріння, що може бути виправданим лише у виняткових випадках. У той же час, як вбачається зі змісту рішень Європейського суду з прав людини «Z та інші проти Сполученого Королівства» від 10 травня 2001 року та «A. проти Сполученого Королівства» від 23 вересня 1998 року, в контексті вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод держава повинна приділяти особливу увагу захисту дітей від поганого поводження з боку інших осіб, у тому числі шляхом здійснення своєчасних превентивних заходів.

Суд звертає увагу, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю та тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При вирішенні цього спору суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, який слід застосовувати лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Позивачем не доведено необхідності застосування крайнього заходу втручання в права дитини на зростання в сім`ї та підтримання зв`язків з батьком, як позбавлення його батьківських прав, не доведена неможливості застосування альтернативних, менш суворих заходів, та відповідність такого заходу якнайкращим інтересам дитини та його виправданість.

Суд вважає, що навіть наявність заборгованості зі сплати аліментів не є достатньою підставою для позбавлення батьківських прав, як і відсутність побачень дитини з батьком, який з ним не проживає.

Суд зауважує, що дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Позбавлення батьківських прав відносно дитини та освідомлення цього самою дитиною несе в собі негативний вплив на її свідомість.

При цьому будь-які рішення, які приймаються відносно дітей, повинні відповідати якнайкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатися виправданим лише за виняткових обставин.

За встановлених обставин, суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав не відповідатиме зазначеним інтересам дитини, оскільки це призведе до розриву родинних зв`язків між батьком та сином, і, на думку суду, матиме більше негативних наслідків для дитини, яка буде позбавлена батьківського піклування з боку відповідача, ніж позитивних.

При цьому батько та матір жодним чином не позбавлені можливості забезпечити правильний і всебічний розвиток дитини, а вирішення питання про позбавлення батьківських прав батька дитини жодним чином такі можливості не збільшить.

Жодних доказів, які б спростовували зазначений висновок суду позивачем не надано.

Щодо висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 01.07.2025 №752/17/01-12, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У постанові від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19 Верховний Суд виснував, що висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої доньки не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України), такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Слід зазначити, що висновок органу опіки та піклування, згідно з яким було визнано за недоцільне позбавити відповідача батьківських прав щодо дитини, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини п`ята, шоста статті 19 СК України).

Аналіз висновку органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав свідчить про те, що він є переконливим та об`єктивним, оскільки ґрунтується на достатній доказовій базі, не суперечить інтересам дитини, оскільки сприятиме збереженню родинних зв`язків між батьком та сином, а тому суд погоджується з наданим висновком.

Суд також звертає увагу на те, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Ураховуючи вимоги статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Враховуючи, що у матеріалах справи немає беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку відповідача щодо ухилення від участі у вихованні сина, умисне і свідоме нехтування обов`язками батька, суд дійшов висновку про невстановлення правових підстав для позбавлення його батьківських прав щодо сина.

Таким чином, оцінюючи надані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, які превалюють над інтересами її матері, суд дійшов висновку про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав, що має наслідком відмови у задоволенні позову.

Згідно з вимогами статті 141 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 235, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_5 , що проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідач:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , що проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Залучений на підставі положень ч. 6 ст. 56 ЦПК України та ст. 19 СК України орган опіки та піклування виконавчого комітету Ужгородської міської ради, місцезнаходження: пл. Поштова, 3, м. Ужгород, Закарпатська область.

Дата складення повного судового рішення 19 грудня 2025 року.

Суддя Ужгородського міськрайонного суду

Закарпатської області О.М. Світлик