Яготинський районний суд Київської області
Справа № 382/2123/25
Провадження № 2-з/382/19/25
У Х В А Л А

17 грудня 2025 року м. Яготин

Суддя Яготинського районного суду Київської області Нарольський М. М., розглянувши заяву ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі № 382/2123/25 за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат Черних В. О. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя, в якому заявлено вимоги: - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 31 травня 2024 року 3248/2024/4648554, транспортного засобу JAGUAR S-TYPE, 2004 року випуску, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та скасувати державну реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_4 ; - стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію належної їй 1/2 частини вартості автомобіля марки JAGUAR S-TYPE, 2004 року випуску, в розмірі 238 325 (двісті тридцять вісім тисяч триста двадцять п?ять) гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 липня 2011 року між сторонами було зареєстровано шлюбу у виконавчому комітеті Двірківщинської сільської ради Яготинського району Київської області, який згідно рішення Яготинського районного суду Київської області від 6 березня 2025 року було розірвано. За час перебування у шлюбі, а саме 29.12.2023 сторонами за спільні кошти подружжя було набуто автомобіль марки JAGUAR S-TYPE, 2004 року випуску, який був оформлений на відповідача по справі - ОСОБА_3 . Так, з жовтня 2023 року по час розірвання шлюбу сторони спільно не проживали, що підтверджується обставинами встановленими рішенням Яготинського районного суду Київської області від 6 березня 2025 року. За час роздільного проживання, транспортний засіб залишався у користуванні відповідача. Так, у травні 2025 року позивачка вирішила поділити спільне майно подружжя, в зв?язку з чим звернулася за наданням правничої допомоги. Відтак, 23 травня 2025 року адвокатом Черних В.О. був зроблений адвокатський , запит до Територіального сервісного центру №3248 з проханням надання відомостей про перебування у власності ОСОБА_3 транспортного засобу JAGUAR S-TYPE, 2004 року випуску. Водночас, крім відомостей про реєстрацію транспортного засобу за ОСОБА_3 , позивачці стало відомо про те, що 31.05.2024 вищевказаний транспортний засіб був відчужений відповідачем без її згоди на матір ОСОБА_3 - ОСОБА_4 . Тобто, відповідач самостійно на власний розсуд, без згоди позивачки, розпорядився рухомим майном шляхом його відчуження на користь матері, якій було достеменно відомо про належність автомобіля позивачу і відповідачу на праві спільної власності. При цьому, кошти від продажу даного транспортного засобу відповідачем позивачці відшкодовано не було та не були використані в інтересах сім?ї, оскільки сторони фактично перебували в припинених шлюбних відносинах. Правочин був відповідачем вчинений свідомо аби запобігти в подальшому розподілу між подружжям майна, придбаного в період перебування сторін у шлюбі. Після отримання відомостей з ТСЦ №3248, з огляду на продовження використання транспортного засобу відповідачем, позивачка звернулася до відповідача з проханням відшкодувати половину вартості транспортного засобу. На вказане прохання відповідач повідомив, що на даний час кошти у нього відсутні та він виставив автомобіль на продаж. В той же час, до часу продажу автомобіля позивачка може користуватися транспортним засобом. На виконання чого, відповідач привіз до помешкання позивачки транспортний засіб та залишив свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Водночас, з метою захисту свого порушено права позивачка через свого представника 13 червня 2028 року замовила звіт про незалежну оцінку КТЗ у ПП «Авто-експрес», оскільки бажала, щоб відповідач відшкодував їй реальну вартість транспортного засобу на момент відчуження його матері 31 травня 2024 року. 28 серпня 2025 року відповідач забрав транспортний засіб із помешкання позивачки та до цього часу половину коштів від реалізованого транспортного засобу 31 травня 2024 року не відшкодував. В той же час, як вбачається із звіту про незалежну оцінку КТЗ, яким є автомобіль JAGUAR S-TYPE, виготовленого Приватним підприємством «АВТО-ЕКСПРЕС», ринкова вартість КТ3 JAGUAR S-TYPE, станом на 31 травня 2024 року (день відчуження транспортного засобу) складала 476 650 грн. Відтак, з огляду на не відшкодування відповідачем 1/2 частини вартості автомобіля, позивачка вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.

16.12.2025 року представником позивача до суду подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб марки JAGUAR S-TYPE, 2004 року, номер шасі НОМЕР_1 , колір чорний.

Заява обґрунтована тим, що як стало на даний час відомо ОСОБА_1 , транспортний засіб виставлено на продаж. При цьому, як відомо позивачці та було вказано в позові, транспортний засіб фактично перебуває у користуванні відповідача - ОСОБА_5 , в той же час власником його с ОСОБА_4 . За таких обставин, з метою забезпечення виконання рішення суду є доцільним накласти арепт на даний автомобіль до моменту вирішення спору. Вважають, що вид заходу забезпечення позову у вигляді накладення арешту на транспортний засіб марки JAGUAR S-TYPE, 2004 року, передбачений нормами чинного законодавства, є доцільним в рамках даної справи та співмірним із заявленими вимогами; забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно, лише обмежує власника на певний період відчужити належне йому майном, а тому забезпеченням позову збитків відповідачу спричинено не буде; невжиття даного виду забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення у разі відчуження відповідачем вказаного майна на користь третіх осіб.

Вивчивши матеріали поданої заяви, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За змістом наведених вище приписів умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Тобто, в кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для ефективного захисту прав або інтересів позивача.

При цьому, відповідно до вимог частини 3 статі 12, частини 1 статті 81 ЦПК України обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Види забезпечення позову визначені частиною першою статті 150 ЦПК України.

Зокрема, згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» визначено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості й адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів.

Під час вирішення питання щодо наявності підстав для забезпечення позову суд повинен врахувати обґрунтованість заявленого клопотання, пов`язаність заходів забезпечення позову з предметом позову, співмірність заходів забезпечення із заявленими вимогами, а також запобігти порушенню прав третіх осіб в зв`язку з вжиттям судом заходів забезпечення позову.

Окрім того, при вирішенні питання про забезпечення позову судом беруться до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Частина 1 статті 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свободвстановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У постанові від 15 вересня 2023 року у справі № 917/453/23 Верховний Суд виснував, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

При цьому, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК Україниобраний позивачем захід забезпечення позову передбачає, що позов може бути забезпечено шляхом: накладення арешту на майно, що належать або підлягають передачі і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Судом встановлено, що позивачка звернулася до з позовом, в якому заявлено вимоги немайнового характеру - визнання недійсним договору, скасування державної реєстрації, а також майновими - стягнення компенсації 1/2 частини вартості автомобіля в розмірі 238325 грн. Позовні вимоги майного характеру щодо безпосередньо транспортного засобу (визнання права, витребування майна, усунення перешкод у користування тощо) не заявлено.

Також заявник зазначає про "доцільність" накладення арешту, водночас умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Під забезпеченням позову у даному випадку слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. При цьому забезпечення позову має бути спрямоване проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Позивач також стверджує, що забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно лише обмежує власника на певний період відчужити належне йому майном, а тому забезпеченням позову "збитків відповідачу спричинено не буде", при цьому не наводяться обґрунтування спричинення/неспричинення збитків іншій особі, яка не є стороною (учасником) у справі та на користь якої відчужено транспортний засіб.

Заява про забезпечення мотивована тим, що транспортний засіб фактично перебуває у користуванні відповідача - ОСОБА_5 , а власником транспортного засобу є ОСОБА_4 (договір від 31.05.2024 року). Таким чином, позивач стверджує, що транспортний засіб позивачем вже відчужено в травні 2024 року на користь зазначеної особи.

Хоча позивач посилається на неправомірність дій відповідача щодо перереєстрації транспортного засобу, проте будь-яких вимог до теперішнього власника майна не пред`явила, остання не є учасником цивільної справи, в якій подано заяву про забезпечення позову.

Доказів приналежності транспортного засобу конкретній особі на даний час (з 31.05.2024 року) матеріали справи не містять, однак за твердженням заявника він належить іншій особі, а не відповідачу, тобто відчужений на користь ОСОБА_4 , яка не є учасником справи. При цьому, із доданих стороною позивача копій оголошень сайту вбачається, що оголошення відносно автомобіля марки JAGUAR S-TYPE видалено та не приймає участі в пошуку, що може свідчити про подальше його відчуження на користь інших осіб.

Предметом позову у цій справі є стягнення грошової компенсації в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя; в заяві про забезпечення позову позивач просить накласти арешт на автомобіль, який за твердженням позивача вже відчужено без позивача, з урахуванням чого заявлено вимогу про стягнення грошової компенсації.

Будь-яких вимог майнового характеру до нового власника автомобіля у справі не заявлено, до участі у справі останнього не залучено.

Суд зазначає, що накладення арешту на транспортний засіб (автомобіль), який не належить сторонам і не є безпосереднім предметом спору (майнових вимог щодо нього не заявлено), порушить права нового власника автомобіля, який не є стороною по справі й учасником справи.

Позивачем також не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову у обраний ним спосіб може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Покликання позивача про імовірне утруднення виконання судового рішення у справі є необґрунтованим/недоведеним та базуються лише на припущеннях, є суперечиливим, оскільки з одного боку позивач стверджує про його відчуження відповідачем, майнові вимоги щодо транспортного засобу не заявляє, а з іншої - посилається на імовірне утруднення виконання судового рішення у справі "у разі відчуження відповідачем вказаного майна на користь третіх осіб".

При цьому, позивачем заявлено позовну вимогу майного характеру саме щодо компенсації вартості транспортного засобу, тобто стягнення грошових коштів.

Наведене у своїй сукупності не доводить мають критерій співмрності обраного заходу із заявленими позивачем вимогами.

Позивачем не надано будь-яких доказів, які б свідчили про дійсний фінансовий стан відповідача, а також доказів, якими б підтверджувалась реальна загроза неможливості виконання судового рішення в зв`язку з відсутністю у відповідача грошових коштів; доводи заявника ґрунтуються виключно на його сумнівах щодо можливої недобросовісної поведінки відповідача та не доведені доказами на підтвердження реальних, існуючих обставин, які вказують на ймовірну складність або неможливість виконання рішення суду.

Натомість, у постанові від 24.01.2024 року у справі № 755/12931/23, Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суд повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Даючи оцінку доводам заявника, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено, що накладення арешту на транспортний засіб матиме безпосередній та вирішальний вплив на виконання рішення у цій справі, з огляду на заявлені позовні вимоги, адже у разі задоволення позову, стягнення коштів з відповідача на користь позивача може відбуватись за рахунок належних відповідачу грошових коштів, за рахунок звернення стягнення на належне саме відповідачу майно (рухоме й нерухоме), доказів про відсутність якого у відповідача заявником не подано.

У матеріалах поданої заяви про забезпечення позову відсутні докази, які б свідчили про те, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову у даній справі, також відсутні докази, що відповідач вчиняє будь-які дії, спрямовані на ухилення від виконання судового рішення у майбутньому, що свідчить про те, що наведені у заяві доводи не можуть бути покладеними в обґрунтування відповідної ухвали.

Відтак, здійснивши оцінку обґрунтованості доводів заявника, суд дійшов висновку, що заява про забезпечення позову не містить обґрунтованих мотивів та посилань на докази, на підставі яких, суд міг би дійти висновку щодо доцільності та необхідності забезпечення позову.

Відповідно до ч. 7 ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

На підставі вищевикладеного, керуючись положеннями ст.ст.149 - 150,158,353 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 про забезпечення позову у цивільній справі № 382/2123/25 за позовом ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації в порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя М. М. Нарольський