Провадження № 22-ц/802/1291/25 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Русинчук М.М.,

представника позивача Лавренюка Б.О.,

відповідача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Комунальної організації «Музей історії сільського господарства Волині - скансен» до ОСОБА_1 про розірвання договору за апеляційною скаргою Комунальної організації «Музей історії сільського господарства Волині-скансен», в інтересах якого діє його представник Лавренюк Богдан Олександрович, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2025 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

КО «Музей історії сільського господарства Волині - скансен» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання договору.

Вказували , що 01.08.2018 КО «Музей історії сільського господарства Волині-скансен» (музей) та ОСОБА_1 (автор) уклали договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності (надалі - Договір), за умовами якого автор передав музею виключне майнове право на використання Твору, а музей зобов`язувався сплачувати роялті в розмірі 15 % від доходу за екскурсійне обслуговування у строк: два рази в рік. Разом із тим, з 01.01.2023 музей не використовує твір відповідача, а тому правомірно не виплачує останньому роялті.

28.03.2025 позивач надіслав на адресу відповідача лист-пропозицію щодо розірвання Договору за угодою сторін, додав два примірники угоди та к/копії свідоцтв про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , які на виконання п. 2.2 Договору були передані музею на підставі акту від 09.08.2018, тим самим, було фактично повернуто майнові права інтелектуальної власності на Твір, отримані позивачем за Договором. Станом на дату подання позову ОСОБА_1 не відповів на пропозицію музею, примірника підписаної угоди не повернув, хоча отримав його ще 05.04.2025.

З моменту укладення Договору відбулася істотна зміна обставин, що є підставою для його розірвання в порядку ст. 652 ЦК України. З урахуванням заяви про уточнення правових підстав позовних вимог, істотна зміна обставин полягає в такому:

«- змінились засновники Музею: Волинська обласна рада, відповідач по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передали свої частки Луцькій міській раді;

- Музей затвердив нові тематико-експозиційні плани та більше не використовує «твори» ОСОБА_1 (правомірність дій підтверджена рішеннями судів у справі №161/11091/24);

- підтвердження судами України як правомірності зміни засновників ОСОБА_4 (справа №903/769/24) та невикористання «творів» ОСОБА_1 Музеєм (справа №161/11091/24)».

Позивач також зауважує, що: «зобов`язання для обох із сторін Договору стає більш обтяженим та ускладненим: зі сторони ОСОБА_1 існує укладений Договір, майнові права на його «твори» за яким передано Музею, який їх не використовує та не сплачує роялті автору; зі сторони ОСОБА_4 наявні зобов`язання, які правомірно не виконуються, негативно впливає на ведення власної безперешкодної господарської діяльності, в тому числі, але не тільки, через пред`явлення необґрунтованих претензій ОСОБА_1 :

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане - Договір укладався між автором ОСОБА_1 та Музеєм, який очолював ОСОБА_1 ;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона ( ОСОБА_1 ) не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися - використання чи невикористання «творів» ОСОБА_1 після зміни керівника та засновника ОСОБА_4 не залежали від волі ОСОБА_1 .

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору - виконання Договору дійсно порушило б майновий інтерес ОСОБА_4 , у зв`язку із тим, що Музей правомірно даний Договір не виконує - не користується «творами» автора;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона - в даному випадку заінтересована сторона ОСОБА_4 (позивач), а тому із суті Договору для ОСОБА_4 не випливає, що ризик зміни обставин несе саме ОСОБА_4 , тим більше, що відповідач також мав певне відношення до істотної зміни обставин (передав свою частку в Музеї новому засновнику)».

Наказом №18-а від 29.12.2012 було затверджено новий тематико-експозиційний план та план екскурсій Музею, розроблені 29.12.2022 науково-методичною радою Музею, що унеможливлює використання «творів» відповідача, адже вони не відповідають діючій експозиції Музею.

Враховуючи викладене, позивач просив суд розірвати укладений між сторонами договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності від 01.01.2018 та покласти на відповідача судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2025 року стягнуто з Комунальної організації «Музей історії сільського господарства Волині - скансен» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Не погоджуючись з зазначеними рішеннями суду, позивач, в інтересах якого діє його представник, подав апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким позов Музею задовольнити, додаткове рішення суду скасувати.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є автором Збірки тематико-експозиційних планів Музею історії сільського господарства Волині-скансен (літературно-письмовий твір наукового характеру), Тематичного плану експозиції під відкритим небом по зоні «Полісся» «Козацький зимівник» (науковий твір, літературно-письмовий твір), Тематико-експозиційного плану залу «Історія української державності Музею історії сільського господарства Волині-скансен» (літературно-письмовий твір наукового характеру) (лист УКРОІВІ від 20.02.2023 за вих.1243/2023 з додатками - матеріалами заявок за свідоцтвами від 09.03.2010 №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , том 1 а.с. 47-147). Ця обставина встановлена рішенням суду у справі №161/11091/24 і на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню (постанова Волинського апеляційного суду від 17.03.2025 у справі №161/11091/24, том 1, а.с. 28-31).

01.08.2018 ОСОБА_1 та КО «Музей історії сільського господарства Волині-скансен» (музей) уклали договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності (далі по тексту - Договір, том 1, а.с. 22-23), за умовами якого (п.п. 2.1, 7.1, 8.1) автор зобов`язався передати музею виключне майнове право на використання твору, визначеного у п. 1.1 договору, а музей отримав виключні права на використання твору та зобов`язався сплачувати роялті в розмірі 15 % доходу від екскурсійного обслуговування у строк: два рази в рік (за кожне півріччя).

За змістом Договору твором є об`єкт авторського права - Тематична виставкова експозиція Музею історії сільського господарства Волині-скансен загальною експозиційною площею понад 807 кв.м., яка розміщена на території понад 16,4 га, з них:

- стаціонарна експозиція загальною площею понад 600 кв.м., з них: експозиційна понад 400 кв.м., у приміщенні будинку культури Рокинівської селищної ради;

- експозиція під відкритим небом розміщена на історико-культурних землях загальною площею 16,39 га.

Договором передбачені такі способи використання Твору: як виставково-експозиційний матеріал; під час проведення екскурсій і тематичних уроків; при зйомці документальних, науково-популярних та художніх фільмів (п. 2.1.1).

09.08.2018 ОСОБА_1 передав КО «Музей історії сільського господарства Волині-скансен» виключні права на використання літературно-письмового твору - Збірка тематико-експозиційних планів Музею історії сільського господарства Волині-скансен та наукового твору - Тематичний план експозиції під відкритим небом по зоні «Полісся» «Козацький зимівник» (акт прийому-передачі від 09.08.2018, том 1, а.с. 24). Ця обставина також встановлена рішенням суду у справі №161/11091/24 і на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню (постанова Волинського апеляційного суду від 17.03.2025 у справі №161/11091/24, том 1, а.с. 28-31).

10.02.2019 ОСОБА_1 та КО «Музей історії сільського господарства Волині-скансен» уклали додаткову угоду до Договору про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності (іменовану як Додаток до договору, том 1 а.с. 23 зворот), якою внесли зміни в п. 8.1 договору щодо розміру винагороди автора - 20% доходу від екскурсійного обслуговування.

Відповідно до ст. 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

Літературні та художні твори належать до об`єктів права інтелектуальної власності (ч. 1 ст. 420 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 424 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності є: 1) право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; 2) виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; 3) виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Згідно з ч. 3 ст. 426 ЦК України використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом.

Майнові права інтелектуальної власності можуть бути передані відповідно до закону повністю або частково іншій особі (ч. 1 ст. 427 ЦК України).

Первинним суб`єктом авторського права є автор твору (ч. 1 ст. 435 ЦК України).

Згідно з ст. 443 ЦК України використання твору здійснюється виключно з дозволу суб`єкта авторського права або іншої уповноваженої на надання такого дозволу особи, крім випадків правомірного використання твору без такого дозволу, встановлених законом.

Автор має невідчужуване право на справедливу винагороду за використання його твору у випадках, в розмірах і на умовах, передбачених законом. Право на справедливу винагороду належить автору твору, а після його смерті переходить до спадкоємців автора.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Стаття 627 ЦК України визначає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1113 ЦК України (в редакції закону, який діяв на час укладення Договору) за договором про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності одна сторона (особа, що має виключні майнові права) передає другій стороні частково або у повному складі ці права відповідно до закону та на визначених договором умовах.

Позивачем уточнено позовні вимоги про розірвання договору та зазначено, що підставою позову є передбачені статтею 652 ЦК України обставини у зв`язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися під час укладення договору.

Частинами 1, 2 ст. 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Застосування ст. 652 ЦК України не пов`язане з порушенням договору іншою стороною. Ця стаття може застосовуватись лише в тому разі, коли сторона отримує належне виконання за договором.

Отже, закон пов`язує можливість розірвання договору одночасно з наявністю істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, та з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин, з яких сторони виходили, укладаючи договір.

Поняття «істотна зміна обставин» є оціночним. Критерії визначення цього поняття закріплені в абз. 2 ч. 1 ст. 652 ЦК України, яка встановлює, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

За відсутності істотної зміни обставин, тобто за незначної зміни обставин або за виникнення ускладнень у виконанні, які сторони могли розумно передбачити, договір відповідно до положень ст. 652 ЦК України не підлягає розірванню як за згодою сторін, так і за рішенням суду.

Укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей, проте під час виконання договору можуть виникати обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.

При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь-якою зміною обставин, що виникає під час виконання договору, проте лише істотна зміна обставин визнається підставою для пред`явлення вимоги про розірвання договору.

Отже, за загальним правилом у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути розірваний за згодою сторін, що відповідає свободі договору. При цьому можливість розірвання договору може бути обмежена, а саме у випадку, коли інше передбачено договором або випливає із суті зобов`язання.

Водночас договір у разі істотної зміни обставин може бути розірваним не лише за згодою сторін, а й на підставі рішення суду, зокрема, у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу / пропозицію про розірвання договору, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились. У такому разі суд при вирішенні питання на предмет можливості задоволення вимоги заінтересованої сторони має встановити факт зміни істотної обставини за наявності одночасно чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Застосування ст. 652 ЦК України є відображенням у договірних правовідносинах справедливості, добросовісності, розумності як загальних засад цивільного судочинства з огляду на ті обставини, що на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані фактори, що істотно порушують баланс інтересів сторін та суттєво знижують очікуваний результат для кожної зі сторін договору.

Існування одночасно чотирьох умов, що відповідно до ч. 2 ст. 652 ЦК України є необхідними для встановлення ускладнень у виконанні, достатніх для розірвання договору, вимагає з`ясування змісту кожної окремо взятої умови.

Так, першою умовою є умова про те, що в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане. Відповідно до цієї умови події, що нібито викликали ускладнення у виконанні договору і які можна назвати «істотною зміною обставин», повинні мати місце або стати відомими заінтересованій стороні після укладення договору. Названа умова є відсутньою якщо буде встановлено, що заінтересована у розірванні договору сторона знала про ці події і могла взяти їх до уваги в момент укладення договору, а не легковажно ігнорувати їх. Легковажно проігноровані події, які й створили ускладнення, або іншими словами "істотну зміну обставин", роблять неможливим для сторони, яка заінтересована розірвати договір, покладатися на ускладнення.

Друга умова - це умова про те, що зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення за всієї турботливості та обачності, які від неї вимагалися. Зазначена умова, з одного боку, вказує на характер причин, які зумовили зміну обставин, з іншого - передбачає оцінку поведінки заінтересованої сторони: чи могла вона усунути зазначені причини. Згідно з вимогами добросовісності виконання зобов`язань кожна зі сторін договору повинна вживати заходів щодо досягнення мети зобов`язання; вчиняти дії, направлені на полегшення виконання зобов`язання та уникати вчинення дій, які можуть обтяжити виконання зобов`язанням чи взагалі унеможливити його; не допускати порушення прав іншої сторони тощо. Тобто сторони мають докладати усіх зусиль для належного виконання договірного зобов`язання. Для відповідного обґрунтування вказаної умови суду необхідно належним чином проаналізувати умови укладеного сторонами договору та встановити належним чином обставини, які свідчили б про те, що сторона договору дійсно не може усунути обставин, які для неї істотно змінилися.

Третьою необхідною умовою є умова, що виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Для встановлення цієї умови слід довести порушення еквівалентності у відносинах сторін. Майнові інтереси сторін мають перебувати в збалансованому стані. Виконання договору за істотної зміни обставин може призвести до порушення цього балансу. При цьому фактор порушення співвідношення майнових інтересів сторін виступає не як суб`єктивний, а як об`єктивний критерій, фіксація якого здійснюється на підставі не стільки оцінки самими сторонами договору балансу своїх інтересів, скільки комплексного аналізу судом питання адекватності такої оцінки в умовах, що склалися.

Четвертою необхідною умовою є умова про те, що із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Випадки ускладнення у виконанні договору не можуть мати місця, якщо потерпіла сторона прийняла на себе ризик зміни обставин. Прийняття на себе ризику зміни обставин не обов`язково повинно бути прямо відображено у договорі, такий висновок може випливати із самого характеру та змісту зобов`язання.

Для застосування судом відповідного повноваження потрібна як сукупність чотирьох умов, визначених у частині другій статті 652 ЦК України, так і встановлення того, що розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (частина четверта цієї статті), тобто що таке розірвання буде необґрунтованим згідно з принципом «найменших негативних наслідків» для сторін договору (близькі за змістом висновки див. у постановах Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 вересня 2019 року в справі № 910/17469/18, від 19 листопада 2019 року в справі № 910/9859/18, від 25 лютого 2020 року в справі № 922/2279/19, від 19 липня 2022 року в справі № 910/14155/21).

Саме позивач при зверненні до суду з вимогами про розірвання договору насамперед повинен довести факт наявності передбачених чинним законодавством підстав для його розірвання.

Такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 910/5110/17, від 23.07.2019 у справі № 910/13249/17, від 01.08.2020 у справі № 910/16784/20, на які покликається скаржник.

За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін.

В даній справі підставою позовних вимог є посилання на істотну зміну обставин, яка згідно приписів ст. 652 ЦК України може бути підставою для розірвання спірного договору. Отже, встановленню у даній справі підлягає наявність / відсутність істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні Договору (ч. 1 ст. 652 ЦК України), а також наявність / відсутність умов, для розірвання Договору (ч. 2 ст. 652 ЦК України) - у випадку доведення наявності істотної зміни обставин.

Однією із обставин, які свідчать про зміну істотних обставин з моменту укладення договору позивач зазначає зміну засновників КО «Музей історії сільського господарства Волині - скансен». На думку суду вказана обставина не може вважатись істотною в розумінні ст. 652 ЦК України. Будь-який договір укладається з метою досягнення певного результату. Виконання договору, сторонами якого є фізична особа та юридична особа, не може залежати від змін складу засновників (учасників) юридичної особи, як однієї із сторін договору.

Затвердження позивачем нових тематико-експозиційних планів, а відповідно невикористання творів відповідача, про які вказує позивач, також не є такими обставинами, що підпадають під приписи ст. 625 ЦК України. Саме по собі затвердження нових тематико-експозиційних планів беззаперечно не свідчить про неможливі використання чи не використання творів відповідача.

Також, на думку колегії суддів, позивач не обґрунтував чому виконання Договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б його як заінтересовану сторону того, на що він розраховував при укладенні Договору.

Умовами Договору передбачено право позивача, а не обов`язок, використовувати твори відповідача. Невикористання творів відповідача не порушує будь-яких майнових інтересів позивача.

Умовою надання судового захисту є наявність порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи інтересу, що належить конкретній особі. Суд захищає тільки реально існуюче порушення права, а не розглядає гіпотетичну чи потенційну ситуацію, що може трапитися в майбутньому.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності всіх чотирьох умов, визначених у частині другій статті 652 ЦК України, сукупність яких є необхідною для застосування судом повноважень розірвати договір, тому суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Покликання представника позивача на наявність рішення суду від 16 грудня 2024 року, що набрало законної сили, яким встановлено невикористання Музеєм у 2023 році творів ОСОБА_1 , не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки обставини, що встановлені вказаним рішенням стосуються конкретного періоду та не свідчать про неможливість використання позивачем творів відповідача у майбутньому.

Істотна зміна обставин, якими сторони керувалися, укладаючи договір, має бути не наслідком поведінки сторін, а бути зовнішньою щодо юридичного зв`язку між ними. Зміна договору у зв`язку з істотною зміною обставин за рішенням суду, виходячи з принципу свободи договору (пункт 3 частини першої статті 3, частина перша статті 627 ЦК України), є винятковим заходом. Для застосування судом відповідного повноваження потрібна як сукупність чотирьох умов, визначених у частині другій статті 652 ЦК України, так і встановлення того, що розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом (частина четверта цієї статті), тобто що таке розірвання буде необґрунтованим згідно з принципом «найменших негативних наслідків» для сторін договору.

Не використання твору відповідача, зміна складу засновників, використання Музеєм нових тематико-експозиційних планів, не виконання умов Договору Музеєм це свідоме внутрішнє рішення Музею, а не наслідок зовнішніх обставин, які неможливо усунути.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд керується тим, що в справі, яка розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають під час кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи наведені на обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки їх спростування наведене апеляційним судом в даній постанові.

Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд першої інстанції надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Додатковим рішенням суду першої інстанції від 15 жовтня 2025 року стягнуто з КО «Музей історії сільського господарства Волині - скансен» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Вирішуючи заяву відповідача, суд першої інстанції дослідив надані докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, урахував вимоги статті 137 ЦПК України та дійшов обґрунтованого висновку, про стягнення витрат з правничої допомоги в розмірі 10000 гривень з врахуванням складності справи, обсягу і вартості наданих послуг та співмірністю з предметом спору.

Додаткове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Комунальної організації «Музей історії сільського господарства Волині-скансен», в інтересах якого діє його представник Лавренюк Богдан Олександрович залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 жовтня 2025 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: