ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/1117/25 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Храпак Н. М.,

секретар - Дідух М.Є.

з участю представника ОСОБА_1 - адвоката Авдєєнка В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТЕХНОФІНАНС" на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 вересня 2025 року, ухвалене суддею Дзюбичем В.Л. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТЕХНОФІНАНС" про визнання недійсним кредитного договору,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що в період з 21.10.2024 року по 01.11.2024 року він перебував за межами України - на території Республіки Молдова та у Єгипті. У цей же період невстановлена особа без його відома отримала в авторизованому центрі ПАТ «Київстар» сім-карту з номером телефону НОМЕР_1 , який використовувався позивачем як фінансовий номер у ПАТ КБ «ПриватБанк».

Надалі, скориставшись цим номером, така особа здійснила авторизацію від імені позивача в мобільному додатку «Дія», чим було порушено встановлені правила експлуатації електронно-обчислювальних машин, автоматизованих систем та порядку захисту інформації.

У подальшому, невідома особа, діючи від його імені, 31.10.2024 року уклала кредитний договір з ТОВ «Фінансова компанія «Є Гроші», правонаступником якого є ТОВ «Фінансова компанія «Технофінанс», та отримала грошові кошти за вказаним договором, що підтверджується повідомленнями, отриманими у додатку «Дія».

Позивач зазначав, що кредитний договір від 31.10.2024 року було укладено з використанням електронного цифрового підпису, доступ до якого був незаконно отриманий третіми особами без його відома та згоди, що свідчить про відсутність його волевиявлення на укладення спірного правочину.

За наведених обставин, на думку позивача, спірний договір було укладено з порушенням вимог частини першої статті 13 Закону України «Про споживче кредитування», що відповідно до частини першої статті 203 Цивільного кодексу України є підставою для визнання його недійсним, тому позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 08.09.2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі. Визнано недійсним договір позики «Бездоганний» № -3783965 від 31.10.2024 року укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «Є Гроші». Стягнуто із ТОВ «Фінансова компанія «Технофінанс» в дохід держави 1211,20 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі ТОВ "Фінансова компанія "ТЕХНОФІНАНС" просить рішення суду скасувати, постановити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач не довів відсутності свого волевиявлення на укладення кредитного договору, а сам факт перебування його за кордоном у момент укладення договору не підтверджує неможливості дистанційного оформлення позики.

Скаржник зазначає, що суд безпідставно проігнорував офіційні відповіді ПАТ «Київстар» та АТ КБ «ПриватБанк» щодо використання фінансового номера, здійснення ідентифікації через BankID та обставин заміни SIM-карти, а також не врахував, що перевипуск SIM можливий лише за наявності конфіденційних даних, отже його міг здійснити сам позивач або уповноважена ним особа.

Крім того, на думку товариства, позивач не надав доказів шахрайства чи неотримання коштів, не звертався до правоохоронних органів, не блокував номер і не скористався правом відмови від договору за ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування», тоді як договір укладено відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» з підписанням одноразовим ідентифікатором.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Авдєєнко В.В. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

Доводи відзиву зводяться до того, що сукупність наявних у справі доказів підтверджує відсутність волевиявлення позивача на укладення спірного кредитного договору: у момент його укладення позивач перебував за межами України, тоді як перевипуск і активація додаткової SIM-картки, використаної для ідентифікації та укладення договору, відбулися на території України. Відповідач помилково зводить позицію суду першої інстанції лише до факту перебування позивача за кордоном, ігноруючи листи ПрАТ «Київстар» та АТ КБ «ПриватБанк», які свідчать, що ідентифікація та укладення договору здійснювались з використанням нової SIM-картки, якої позивач не міг мати. Доводи апелянта про можливість дистанційного укладення договору, обов`язок блокування SIM-картки, звернення до правоохоронних органів чи відмову від договору за ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» не спростовують встановленої судом відсутності волі позивача та не є підставами для скасування законного й обґрунтованого рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача - адвоката Авдєєнка В.В., ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Обставини справи.

Згідно з договором позики «Бездоганний» № -3783965 від 31.10.2024 року, укладеним між ТОВ «Фінансова компанія «Є Гроші» та ОСОБА_1 , позикодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у сумі 10 847 грн на умовах строковості, зворотності та платності шляхом перерахування на рахунок позичальника з використанням реквізитів електронного платіжного засобу № НОМЕР_2 , а позичальник - повернути суму позики, сплатити проценти та комісії відповідно до графіка платежів. Сума позики складається з 8 000 грн чистої суми, що підлягає отриманню позичальником, та 2 847 грн комісії за видачу, яка утримується позикодавцем шляхом зарахування однорідних грошових вимог (п. 2.1 договору). Строк кредитування визначено у 525 календарних днів, кінцевий строк повернення - до 08.04.2026 (п. 2.2 договору).

Договір оформлено дистанційно через мобільний додаток позикодавця «Є-Гроші» шляхом заповнення формуляра в особистому кабінеті позичальника, який одночасно є акцептом електронного правочину (п. 1.1 договору). Підписання договору зі сторони позичальника здійснювалось електронним підписом одноразовим ідентифікатором, сформованим інформаційно-комунікаційною системою позикодавця та/або надісланим SMS-повідомленням на номер телефону, зазначений при реєстрації особистого кабінету. Договір зі сторони позикодавця підписано кваліфікованим електронним підписом керівника з кваліфікованою електронною позначкою часу (п. 1.2 договору). У подальшому права вимоги за договором відступались іншим фінансовим установам на підставі договорів факторингу, останнім кредитором є ТОВ «Фінансова компанія «Технофінанс».

Відповідно до відміток у паспорті для виїзду за кордон ОСОБА_1 у період з 20.10.2024 року по 01.11.2024 року перебував за межами України, зокрема на території Республіки Молдова.

Листом від 27.04.2025 АТ КБ «ПриватБанк» повідомив суд про здійснені авторизації в системі BankID від імені ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , у період з 21.10.2024 року по 01.11.2024 року, із зазначенням часу авторизації та переліку суб`єктів, яким передавались персональні дані. Банк повідомив, що IP-адреси, з яких здійснювалась авторизація, не зберігаються, абонентом-ідентифікатором у системі BankID є АТ КБ «ПриватБанк», а лог передачі даних на користь ТОВ ФК «Є Гроші» зафіксовано 31.10.2024 о 04:30:18.

Листом від 17.03.2025 ПрАТ «Київстар» повідомило, що у період з 21.10.2024 по 03.11.2024 електронні комунікаційні послуги за телефонним номером НОМЕР_4 надавались на умовах передплаченої (анонімної) форми обслуговування без реєстрації за конкретною особою, а у період з 03.11.2024 по 10.11.2024 - на умовах контрактного обслуговування на ім`я ОСОБА_1 .

Згідно з інформацією оператора, 31.10.2024 року о 00:09 здійснено самостійну заміну SIM-картки з номером НОМЕР_4 на іншу SIM-картку з тим самим номером без залучення працівників ПрАТ «Київстар» або його партнерських магазинів, а 02.11.2024 о 11:37 у дилерському магазині «Київстар» за адресою: АДРЕСА_1 , здійснено ще одну заміну SIM-картки з тим самим номером.

Також ПрАТ «Київстар» надало інформацію про реєстрацію зазначеного телефонного номера базовими станціями у період з 20.10.2024 року по 10.11.2024 року, з якої вбачається, що 20.10.2024 у проміжку з 10:09:04 до 12:09:30 номер перебував у зоні дії базової станції «Авторемсервіс» у с. Мамалига Чернівецької області, де розташований міжнародний пункт пропуску «Мамалига - Крива», а 31.10.2024 у проміжку з 04:27:02 до 04:36:56 - у зоні дії базової станції за адресою: АДРЕСА_2 .

Крім того, згідно з інформацією про IP-адреси, які виділялись телефонному номеру НОМЕР_4 під час користування послугою доступу до мережі Інтернет у період з 20.10.2024 по 10.11.2024, у період з 31.10.2024 01:15:23 по 10.11.2024 доступ до мережі Інтернет здійснювався на території України, тоді як у період з 20.10.2024 15:51:30 по 21.10.2024 10:51:57 доступ здійснювався в режимі роумінгу, тобто за межами території України.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію".

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію" електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пункт 12 частини першої статті 3 Закону України "Про електронну комерцію").

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Згідно з частиною шостою статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з статтю 2 Закону України "Про захист персональних даних" персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути ідентифікована; суб`єкт персональних даних - фізична особа, стосовно якої відповідно до закону здійснюється обробка її персональних даних; згода суб`єкта персональних даних - будь-яке документоване, зокрема, письмове, добровільне волевиявлення фізичної особи щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки.

Частиною п`ятою статті 6 Закону України "Про захист персональних даних" передбачено, що обробка персональних даних здійснюється для конкретних і законних цілей, визначених за згодою суб`єкта персональних даних, або у випадках, передбачених законами України, у порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України "Про захист персональних даних" не допускається обробка даних про фізичну особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У частині першій статті 11 Закону України "Про захист персональних даних" встановлено, що підставою виникнення права використання персональних даних є, зокрема, згода суб`єкта персональних даних на обробку його персональних даних; дозвіл на обробку персональних даних, наданий володільцю персональних даних відповідно до закону виключно для здійснення його повноважень; укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивач заперечив своє волевиявлення на укладення договору та підтвердив це належними доказами: на час укладення договору 31.10.2024 о 04:30:18 він перебував за межами України (відмітки у закордонному паспорті), тоді як за даними листів АТ КБ «ПриватБанк» і ПрАТ «Київстар» в момент укладення оспорюваного договору ідентифікація/передача даних у BankID та використання фінансового номера відбувалися в Україні, зокрема із прив`язкою до м. Одеса, а також зафіксовано самостійну заміну SIM-картки 31.10.2024 о 00:09, у зв`язку з цим суд дійшов висновку про відсутність вільного волевиявлення позивача на укладення кредитного договору, що є підставою для визнання правочину недійсним.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки він ґрунтується на повному та всебічному дослідженні доказів і правильному застосуванні норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення спірного кредитного договору 31.10.2024 о 04:30:18 позивач фактично перебував за межами України, що підтверджується відмітками у паспорті для виїзду за кордон.

Водночас, відповідно до інформації ПрАТ «Київстар», у цей самий період телефонному номеру, який використовувався як фінансовий номер позивача, надавався доступ до мережі Інтернет з IP-адрес, що географічно відносяться до території України, зокрема з прив`язкою до базових станцій у м. Одеса.

Крім того, зафіксовано, що з 31.10.2024 з 01:15:23 доступ до мережі Інтернет здійснювався з території України, тоді як у попередній період той самий номер використовувався в режимі роумінгу за межами України. Така зміна географії використання IP-адрес та мережевої активності співпадає у часі із самостійною заміною SIM-картки 31.10.2024 о 00:09 та подальшою ідентифікацією невідомими особами від імені позивача.

За наведених обставин об`єктивні телекомунікаційні та мережеві дані (IP-адреси, базові станції, час з`єднань) спростовують доводи скаржника про можливість укладення договору самим позивачем дистанційно та підтверджують правильність висновку суду першої інстанції про відсутність вільного волевиявлення позивача на укладення спірного правочину.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів відсутності свого волевиявлення на укладення кредитного договору та що перебування за кордоном не виключає можливості дистанційного укладення договору, є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції виходив не лише з факту перебування позивача за межами України, а з сукупності доказів, зокрема даних ПрАТ «Київстар» та АТ КБ «ПриватБанк», які підтверджують, що ідентифікація через BankID, використання фінансового номера та доступ до мережі Інтернет у момент укладення договору здійснювалися з території України, тоді як позивач в цей час фактично перебував за її межами, що виключає можливість його особистої участі в укладенні договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд безпідставно проігнорував відповіді ПАТ «Київстар» та АТ КБ «ПриватБанк», є безпідставними, оскільки саме ці докази були покладені судом першої інстанції в основу рішення. З наведених листів убачається, що 31.10.2024 року зафіксовано самостійну заміну SIM-картки, подальшу реєстрацію номера в мережі та доступ до Інтернету з IP-адрес, що відносяться до території України, зокрема м. Одеси, у той час як позивач перебував за кордоном. Отже, зазначені відповіді не спростовують, а підтверджують висновки суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що перевипуск SIM-картки можливий лише за наявності конфіденційних даних, а отже міг бути здійснений самим позивачем або за його згодою, є необґрунтованими, оскільки з матеріалів справи встановлено, що перевипуск та активація SIM-картки відбувалися на території України, тоді як позивач у цей час перебував за кордоном. За таких обставин твердження скаржника про участь позивача у перевипуску SIM-картки є голослівним і ґрунтується виключно на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів шахрайства, відсутність звернення до правоохоронних органів та відсутність вироку суду є юридично неспроможними, оскільки вирішення спору про недійсність цивільного правочину не поставлено законом у залежність від наявності кримінального провадження чи процесуальних рішень у ньому.

Більше того, представником скаржника до апеляційного суду надано відповідь ГУНП в Тернопільській області про те, що за зверненням ОСОБА_1 сектором дізнання було внесено відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні № 40001003 від 12.11.2024 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 182 КК України. Матеріали кримінального провадження в порядку ст. 216 КПК України було передано за підсудність до слідчого відділу Одеського РУП № 1 ГУНП в Одеській області, де проводиться досудове розслідування.

Колегія суддів звертає увагу, що у даній справі відсутні докази того, що саме позивач будь-яким способом застосував ідентифікатор електронного підпису, так і факту отримання саме позивачем цього одноразового ідентифікатора, а також відсутні докази реєстрації позивача у інформаційно-телекомунікаційній системі відповідачів, відсутні докази отримання саме позивачем коштів згідно з оспорюваними кредитним договором.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "ТЕХНОФІНАНС" - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2025 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Храпак Н.М.