РІШЕННЯ

Іменем України

19 грудня 2025 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі

судді Карпінської Ю.Ф.,

за участі секретаря Дусанюк Н.О.,

та учасників справи:

представників позивача адвокатів Роджєствіної-Смук Г.П., Вареника А.М.,

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Усова Ю.В.,

представників Міністерства юстиції України Іванова Ю.В., Чоботок О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство юстиції України, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання незаконним вивезення та утримання малолітньої дитини на території України та повернення її до місця постійного проживання,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою, яка обґрунтована тим, що «02.12.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб. Після одруження у 2021 році ОСОБА_2 перевіз дружину у республіку Польща у м. Сваженець, оскільки він з 2017 року мав там постійну роботу у ТОВ «Везун», працював на посаді водія автобуса міжнародного сполучення за маршрутом Запоріжжя-Познань-Запоріжжя, возив екскурсійні тури, а з 14.03.2019 був прийнятий на облік в консульському відділі Посольства України в Республіці Польща на постійне місце проживання. Після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну 24.02.2022, в червні 2022 року подружжя переїхало до Фінляндської Республіки, де отримали тимчасовий захист та соціальне житло. Від даного шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у м. Каяні, Республіка Фінляндія ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 . З моменту народження і до 25.04.2025 дитина проживала разом з батьком та матір?ю спочатку в м. Каяні (з 02.07.2023 до 21.09.2023), пізніше в АДРЕСА_1 (з 22.09.2023 до 03.04.2025) та з ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Еспо, Республіка Фінляндія, до моменту вивезення 25.04.2025 ОСОБА_1 . Факт постійного проживання дитини у Фінляндській Республіці підтверджує сама відповідач у своїй заяві про розлучення від 15.05.2025 (справа № 143/419/25), а також підтверджується свідоцтвом з реєстру про населення Фінляндії від 21.05.2025 на ім?я батька ОСОБА_2 , свідоцтвом з реєстру про населення Фінляндії від 21.05.2025 на ім?я ОСОБА_3 а, довідкою про місце проживання від 12.08.2025, де вказане постійне місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 у місті Еспо, Республіка Фінляндія з 04.04.2025, виданими Агентством цифрових та інформаційних послуг населення; письмовими показами свідка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка підтвердила, що ОСОБА_3 з народження проживав разом з батьками у Республіці Фінляндія, м. Лахті до 03.04.2025. Відповідно до домовленостей між батьками, дитина мала реєстрацію та постійне місце проживання у Республіці Фінляндія, де позивач забезпечував її виховання, утримання, дошкільну освіту та медичне обслуговування. Дитина має медичну страховку у Республіці Фінляндія, відповідні щеплення. Батько лікував сина, коли той хворів, придбавав сину ліки. На початку квітня 2025 року батьки оформили ОСОБА_5 до дитячого садочка в м. Еспо, ОСОБА_5 там дуже подобалося, він спілкувався там з іншими дітьми, грався та з задоволенням туди ходив. Дитина вже почала розуміти та трішки розмовляти фінською мовою, а англійську мову розуміє краще. Під час шлюбу позивач повністю забезпечував сім?ю, мав постійний дохід, по приїзді до Фінляндії подружжя отримувало соціальну допомогу, як особи, які шукають притулок через війну, зокрема на ОСОБА_5 . Відповідач продовжує отримувати соціальні виплати на дитину у Республіці Фінляндія, а ОСОБА_2 працевлаштований та отримує заробітну плату. Між позивачем та дитиною встановився міцний емоційний зв?язок: батько безпосередньо брав участь у її вихованні, забезпечував щоденний догляд, розвиток, дозвілля, піклувався про стан його здоров?я, а дитина глибоко прив?язана до нього, відчуває стабільність і захищеність у спільному проживанні з ним. 25 квітня 2025 року відповідач без згоди ОСОБА_2 та без рішення компетентного суду вивезла дитину з країни постійного проживання до України та утримує її там, а 15.05.2025 ОСОБА_1 подала позов про розірвання шлюбу з позивачем. Про факт вивезення та утримання дитини з країни постійного проживання в Україну ОСОБА_2 повідомив Національну поліцію Вінницької області, зателефонувавши на гарячу лінію за номером телефону «102» 17.05.2025 та 11.06.2025. На неодноразові прохання позивача повернути дитину додому та надати можливість спілкуватися з дитиною відповідач не реагує. На сьогодні позивачеві невідоме місце перебування його сина. Позивачем неодноразово надсилалися листи на Viber, Telegram та WhatsApp відповідача, здійснювалися дзвінки на телефон, проте відповідач перешкоджає нормальному спілкуваннюз дитиною, навіть через відеодзвінки. Розлучення з батьком негативно впливає на емоційний стан дитини та його психічний розвиток, що суперечить принципу найкращих інтересів дитини. Після невдалих спроб досудового врегулювання спору між ОСОБА_1 та позивачем про повернення дитини додому до Республіки Фінляндія, останній 12.08.2025 звернувся до поліції Республіки Фінляндії. В країні триває війна і, майже кожного дня, РФ здійснює ракетні обстріли та в цей період позивач не знає, де його дитина і що з нею, враховуючи те, що ОСОБА_5 з народження не знав та не відчував, що таке ракетні атаки та сигнали повітряної тривоги, оскільки народився та мешкав в іншій країні. Весь цей час батько намагався знайти дитину, побачити його та почути, переконатися, що з ним все гаразд, але його права як батька є порушеними. Вважає, що такі ситуації вкрай важко та негативно впливають на розвиток дитини, її характер, поведінку, здоров?я тощо. Такі обставини є неприпустимими, дитина повинна перебувати у безпечній обстановці, там, де він народився та проживав 2 роки. Орган опіки та піклування не надавав дозволу на зміну місця проживання дитини. Батьківської турботи, окрім як батько, дитині ніхто не може надати, а також замінити дитині спілкування з батьком, який має всі необхідні матеріальні та фінансові ресурси для забезпечення власної дитини, її належного відпочинку, виховання, маючи постійну роботу у Республіці Фінляндія в компанії «Munjob Oy», належний дохід (10 євро на годину, 40 годин на тиждень) та фінансові заощадження, а також позивач забезпечений житлом у м. Хейнола, Республіка Фінляндія, яке буде комфортним для проживання з ним його сина. На сьогоднішній день, не дивлячись на те, що відповідач не виходить на зв`язок та не дає спілкуватися з дитиною, позивач регулярно перераховує кошти на її рахунок на утримання сина. Тому просить визнати факт незаконного вивезення та утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Україні ОСОБА_1 ; зобов?язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , протягом 10 (десяти) днів з дня отримання нею повного тексту рішення суду повернути малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країни постійного проживання Республіки Фінляндія; у разі відмови ОСОБА_1 добровільно повернути ОСОБА_6 до Республіки Фінляндія протягом 10 днів з дня отримання нею повного тексту рішення суду, здійснити відібрання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передати малолітню дитину батькові ОСОБА_2 для її повернення до Республіки Фінляндія; витрати, пов?язані з поверненням дитини до місця постійного проживання, покласти на відповідача ОСОБА_1 ».

07.10.2025 до Вінницького районного суду Вінницької області на підставі ухвали судді Вінницького міського суду Вінницької області від 12.09.2025 передано за підсудністю вищезазначену позовну заяву.

Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою судді від 08.10.2025 відкрив провадження у даній справі та призначив підготовче засідання; зобов`язав орган опіки та піклування Вінницької міської ради, відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України, надати суду висновок щодо розв`язання спору про визнання незаконним вивезення та утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на території України та повернення його до місця постійного проживання Республіки Фінляндія.

Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 15.10.2025 частково задовольнив заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову; забезпечив позов ОСОБА_2 до закінчення розгляду цивільної справи № 127/28654/25: заборонив ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , вчиняти будь-які дії, направлені на вчинення перешкод у побаченнях і спілкуванні батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язав ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , забезпечити спілкування (контакт) батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом відеозв?язку, телефонного зв?язку, зокрема, але не виключно, з використанням соціальних мереж (Telegram, Viber, WhatsApp) та/або програм Zoom; зобов?язав ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , повідомляти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про факти захворювання і заплановані/ургентні медичні втручання та лікування малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов?язав ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , надавати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , інформацію про відвідування дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дошкільних навчальних закладів, гуртків, секцій тощо; заборонив ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , особисто або через третіх осіб вивозити малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України без дозволу його батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; заборонив малолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у будь-чиєму супроводі перетинати без дозволу його батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , державний кордон України; в іншій частині заяву про забезпечення позову залишив без задоволення.

22.10.2025 представник третьої особи Міністерства юстиції України Шевченко К. подала письмові пояснення, які мотивовані тим, що «на адресу Міністерства юстиції України надійшла заява громадянина України ОСОБА_2 про сприяння поверненню з України до Фінляндської Республіки дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки, як зазначено в заяві ОСОБА_2 , дитина перебуває разом із матір?ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_2 . Міністерством юстиції України надано доручення Відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги у Вінницькій області Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України провести бесіду з матір?ю дитини, ознайомивши її з положеннями Конвенції, з?ясувати її подальші наміри щодо повернення до Республіки Фінляндія та запропонувати процедуру медіації з метою мирного врегулювання конфлікту між батьками дитини. Працівниками Відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги у Вінницькій області на адресу ОСОБА_1 08.10.2025 рекомендованим листом надіслано лист-запрошення з пропозицією з?явитися 16.10.2025 на 09 год 00 хв за адресою: Хмельницьке шосе, 7 по місцю розташування Відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги у Вінницькій області з метою проведення бесіди. На призначену дату ОСОБА_1 не з?явилась. Згідно з трекінгом Укрпошти, лист-запрошення ОСОБА_1 не отримано. Позивач стверджує, що відповідач одноосібно в порушення батьківських прав позивача прийняла рішення про зміну дитиною держави її постійного місця проживання, своїми діями, зокрема, не повертаючи дитину до постійного місця проживання у Фінляндію, відповідач порушує права дитини та позивача, зокрема, право дитини на належне батьківське виховання та право позивача на визначення місця проживання дитини. За таких умов стаття 8 Конвенції 1980 року надає право особі, яка стверджує, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, звернутися із заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини. Позивач вважає, що наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов?язана повернути дитину в державу її постійного проживання. Просять ухвалити законне та обґрунтоване рішення, розглянути справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 в межах статті 11 Конвенції».

10.11.2025 відповідач ОСОБА_1 подала відзив на позовну заяву, який мотивований тим, що «02 грудня 2021 року вони зі ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 07.10.2025 шлюб був розірваний. 09.02.2022 вони з позивачем виїхали на роботу до Польщі, де проживали у м. Сваженці та разом займалися вантажними перевезеннями. У червні 2022 року вони зі ОСОБА_2 переїхали до Фінляндії, де 05 червня 2022 року отримали тимчасовий прихисток. Впродовж усього часу їхнього зі ОСОБА_2 спільного проживання, а особливо після того, як вона завагітніла, у них з відповідачем почали виникати непорозуміння через різні погляди на життя та облаштування сімейного побуту. На цьому ґрунті у них виникали постійні сварки, які поступово переростали у скандали. Під час сварок ОСОБА_2 , який дуже часто перебував у стані алкогольного сп?яніння, проявляв до неї неповагу та агресію, чинив на моральний та фізичний тиск. У зв?язку з важким психологічним станом, який панував у сім`ї, та, побоюючись за здоров`я майбутньої дитини, вона покинула ОСОБА_2 та у грудні 2022 року повернулась мешкати до України. Проживаючи в Україні, вона стала на диспансерний облік у ВОКЛ ім. М. Пирогова. У травні 2023 року ОСОБА_2 перепросив у неї за свою минулу ганебну поведінку та попросив надати йому ще один із багаточисельних шансів для збереження сім`ї, після чого вона наприкінці травня 2023 року повернулася до Фінляндії і вони продовжили спільне проживання. ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Каяні вона народила сина ОСОБА_5 . Після народження син також отримав тимчасовий прихисток у Фінляндії, оскільки він є громадянином України. ОСОБА_2 на той час займався пасажирськими перевезеннями між Україною та Фінляндією і мав право виїзду за кордон, однак з грудня 2023 року в Україну більше не повертався, аби уникнути мобілізації. У вересні 2023 року їхня сім?я переїхала мешкати до м. Лахті. З липня 2024 року до квітня 2025 року вона тричі разом із сином приїжджала в Україну, де мешкала разом зі своїми батьками. Під час проживання в Україні вона багато часу приділяла здоров?ю дитини, оскільки у Фінляндії отримати якісне медичне обслуговування дуже важко. Там повістю відсутня можливість за власним бажанням провести УЗД-дослідження, здати аналізи, а медичну допомогу можливо отримати лише при критичному стані здоров`я дитини, що її, як турботливу матір, жодним чином не влаштовувало. Єдине, що їм з дитиною було запропоновано у Фінляндії, це вакцини, оскільки вони входили в базовий пакет послуг, який надавався громадянам України при тимчасовому прихистку. Усі питання, пов?язані зі здоров?ям дитини, вона могла вирішити лише перебуваючи на території України. Вона неодноразово зверталась до лікарів-педіатра, робила УЗД серця та черевної порожнини, здавала аналізи, проводила щеплення згідно з картою профілактичних щеплень, про що свідчать відповідні медичні документи. Майже увесь час після народження дитини ОСОБА_2 своєю агресивною поведінкою провокував сварки та скандали, під час яких позивач чинив над нею психологічне та фізичне насилля. Така обстановка у сім`ї вкрай негативно впливала на її психологічний стан та на психологічний стан їхнього сина. 12.02.2025 у зв?язку з агресивною поведінкою ОСОБА_2 , у м. Лахті вона звернулась до поліції, після чого її та сина ОСОБА_5 було розміщено у соціальному притулку матері та дитини, у якому вони перебували з 12.02.2025 до 17.02.2025. Після народження дитини та до цього випадку вони зі ОСОБА_2 проживали спільно заради сина, хоча справжніх сімейних відносин між ними вже не існувало. ОСОБА_2 постійно провокував конфліктні ситуації в домі у присутності сина, ображав її та принижував, застосовував до неї психологічне та фізичне насилля, прямо заявляючи при цьому, що не має намір проживати зі мною однією сім?єю і бажає мати іншу жінку. Після 17.02.2025 вони ухвалили рішення припинити спільне проживання. При цьому ні у неї, ні у ОСОБА_2 не виникало жодного сумніву, що син має залишитись проживати з нею. Вона розглядала різні варіанти облаштування подальшого життя після остаточного припинення відносин зі ОСОБА_2 , однак своє майбутнє та майбутнє її сина вона пов?язувала виключно з Україною, а позивач стосовно цього не заперечував. Так як Мірослав погано і повільно починав говорити, то вона робила акцент на тому, що потрібно їхати проживати в Україну для того, щоб дитина мала повноцінний мовний та соціальний розвиток в україномовному середовищі, оскільки його спілкування виключно українською, а з фінсько- чи англомовними дітьми він контакту не мав і у 1,5 роки не розмовляв жодною з мов. Для того, щоб пересвідчитись, що Фінляндія не може запропонувати того розвитку дитині, який можна забезпечити в Україні для маленьких діток, ними було прийняте рішення ознайомитись з умовами, які можуть бути запропоновані приватними дитячими закладами щодо розвитку дитини. Твердження позивача щодо того, що вони «оформили ОСОБА_5 до дитячого садочка в м. Еспо, Республіка Фінляндія», не відповідає дійсності, оскільки вони не могли собі дозволити оплату приватного дитячого закладу, а муніципалітет міг оплачувати лише державний дитячий заклад, у чергу на який вони не ставали. Фото з дитячого садочку, які позивач додав до своєї позовної заяви, було зроблене під час тестового ознайомлення з умовами у приватному дитячому закладі, проте жодного дня ОСОБА_5 цей заклад не відвідував і договір на таке відвідування між ними не укладався. На початку березня 2025 року вони з сином вчергове поїхали в Україну для того, щоб отримати пристойне медичне обслуговування. 21.03.2025 нею була укладена декларація про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, №0001-А4К4-2E10 і з того часу син перебуває під постійним медичним наглядом сімейного лікаря ОСОБА_7 . Після повернення наприкінці березня до Фінляндії вони зі ОСОБА_2 вирішили винаймати дві окремих квартири: одну для нього, а іншу для них з ОСОБА_5 . Для цього 03.04.2025 вони з сином переїхали у м. Еспо, а після чергової телефонної сварки зі ОСОБА_2 вона ухвалила остаточне рішення повернутися разом із сином в Україну. 25.04.2025 вона та син ОСОБА_5 приїхали в Україну і з того часу постійно проживають у будинку її батьків. Свій позов ОСОБА_2 з правової точки зору обґрунтовує вимогами Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Однак вимоги зазначеної Конвенції не можуть бути застосовані при вирішенні даного спору. Республіка Фінляндія за жодних обставин не може вважатися місцем постійного проживання сина ОСОБА_6 , оскільки вона, ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 є громадянами України, які проживали на території Республіки Фінляндія, маючи статус біженця. Ні позивач, ні вона, ні їхній син ніколи не мали постійного місця проживання у Республіці Фінляндія, що саме по собі виключає можливість застосування до тих правовідносин, які склалися між нею та позивачем, Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Крім того, якщо навіть припустити, що для вирішення спору слід застосовувати вимоги Конвенції, то й за таких обставин жодним судовим чи адміністративним органом не може бути видане розпорядження про повернення сина на територію Фінляндії з огляду на положення статті 13 Конвенції, якою передбачено, що адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. У квітні 2025 року вони зі ОСОБА_2 припинили сімейні відносини і за їхньою спільною домовленістю син ОСОБА_5 залишився проживати з нею. Жоден судовий чи адміністративний орган чи то України, чи то Фінляндії, не встановлював піклування над ОСОБА_8 з боку ОСОБА_2 . Жодним адміністративним чи судовим органом не вирішувалось питання щодо визначення місця проживання дитини з тієї причини, що це питання не було спірним. З моменту народження сина лише вона перебувала поруч з дитиною та здійснювала повне піклування над ОСОБА_5 , а його матеріальне забезпечення взяла на себе Республіка Фінляндія, яка виплачувала їм соціальну допомогу як біженцям. Тому при розірванні сімейних відносин між нею і ОСОБА_2 між ними була досягнута домовленість про те, що син ОСОБА_5 залишиться проживати з нею і вона буде продовжувати здійснювати піклування над ним. Зі сторони ОСОБА_2 не було заперечень щодо того, що їхня дитина має проживати і виховуватись в Україні, серед україномовного оточення близьких та рідних йому людей. Станом на квітень 2025 року ОСОБА_2 дав свою згоду на переміщення сина ОСОБА_5 в Україну разом з матір`ю. Про таку згоду з боку ОСОБА_2 свідчить і та обставина, що до правоохоронних органів Республіки Фінляндія з приводу «викрадення» у нього дитини позивач звернувся лише 12.08.2025, тобто майже через три місяці після самої «події». У своїй позовній заяві ОСОБА_2 посилається на ту обставину, що 17.05.2025 та 11.06.2025 він «звертався до ГУНП у Вінницькій області за фактом вивезення його сина ОСОБА_3 дружиною ОСОБА_1 з Республіки Фінляндія до України без його відома». При цьому позивач посилається на відповідь ГУНП у Вінницькій област, яка була надіслана на адвокатський запит. Однак із зазначеного доказу вбачається, що версія про те, що вони з сином виїхали до України без відома ОСОБА_3 з`явилася лише 11.06.2025, а 17.05.2025 позивач звертався до органів поліції з приводу того, що після того, як вона з сином виїхала в Україну, він втратив з ними зв`язок. При цьому ОСОБА_3 чітко зазначив адресу їхнього з сином місця проживання. У своїх зверненнях до органів поліції України ОСОБА_2 називався громадянином Фінляндії, що є відвертою неправдою. Крім того, існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Припинення сімейних відносин між нею та ОСОБА_2 було наслідком його постійної агресивної поведінки, здебільшого у стані алкогольного сп?яніння. З цієї причини у їхньому домі постійно була напруга, крики та скандали, при яких позивач чинив над нею насилля та принижував її людську гідність, що вкрай негативно впливало на їхній з сином психологічний стан. Убезпечення сина від нестерпної домашньої обстановки спонукало її до прийняття рішення про припинення відносин зі ОСОБА_2 . Лише після повернення з ОСОБА_5 до України вони отримали душевний спокій. Вони проживають у великому будинку з усіма зручностями, який належить її матері ОСОБА_9 . На теперішній час дитина зростає у колі рідних та близьких йому людей, постійно відчуваючи піклування, турботу та любов. Її син забезпечений усім необхідним для нормального життя та розвитку, має власну кімнату, яка обладнана місцями для ігор, відпочинку та розвитку. З 02.05.2025 ОСОБА_3 відвідував приватний дошкільний заклад «Денний догляд за дитиною», а з 04.11.2025 зарахований до Комунального закладу «Вінницько-Хутірський заклад дошкільної освіти Вінницької міської ради». Вона працює на посаді майстра з манікюру у салоні краси «NewAesthetic» та за місцем роботи характеризується позитивно. Вона пов?язує своє подальше життя та життя сина виключно з Україною, де він має змогу зростати у великій та дружній родині. Її мета виховати сина у дусі любові та поваги до своєї Батьківщини, проектуючи у свою сім?ю усі найкращі традиції та звичаї українського народу. Відібрання дитини від неї може призвести до заподіяння непоправної психологічної, або й психічної травми її синові, оскільки за все своє життя ОСОБА_5 жодного дня не перебував без неї, постійно відчуваючи материнську любов та турботу. Між нею та сином існує дуже тісний моральний психологічний зв?язок. До цього часу син перебуває на грудному вигодовуванні. За таких обставин відсутні будь-які підстави для задоволення позову ОСОБА_2 . За своєю суттю зазначений позов ОСОБА_2 є його намаганням визначити місце проживання їхнього сина з батьком та відібрати його у неї в обхід чинного українського законодавства. З огляду на гіркий досвід їхнього попереднього зі ОСОБА_2 спільного проживання вона переконана, що позивач самостійно не здатний займатися питаннями догляду дитини та його вихованням, адже за час спільного проживання ОСОБА_2 лише кілька разів зміг залишитися з сином на одинці не більше ніж на 20 хвилин, усіляко демонструючи страх своєї відповідальності за дитину. Вона ніколи не отримувала від ОСОБА_2 допомоги, яка була б пов`язана з доглядом за сином впродовж усього спільного життя. У присутності дитини ОСОБА_2 майже увесь час поводив себе агресивно відносно неї, проявляв грубість та нетерпимість, чинив над нею психологічне та фізичне насильство, у тому числі і у присутності дитини. Дуже часто при цьому він перебував у нетверезому стані. Тому просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача».

Також 10.11.2025 відповідач ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визначення місця проживання дитини, у якій вона просить визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .

18.11.2025 представник позивача ОСОБА_2 адвокат Рождєствіна-Смук Г.П. подала до суду відповідь на відзив, яка обґрунтована тим, що «у відзиві відповідач фактично підтвердила, що: дитина постійно проживала на території Фінляндії з моменту народження до квітня 2025 року; мала оформлений тимчасовий прихисток (дозвіл на проживання) у Фінляндії; дитина мала паспорт громадянина України для виїзду за кордон; виїзд з Фінляндії до України здійснено односторонньо матір?ю, без погодження з батьком. Статус «Очікування», який був зазначений в довідці про легальне проживання у Республіці Фінляндія, як зазначає відповідач, був актуальний лише на 21.09.2023, а 01.11.2023 дитині вже видали Посвідку на проживання. Так само, на ім?я ОСОБА_1 довідка на легальне проживання у Фінляндії була оформлена 05.06.2022, а Посвідку на проживання вона отримала 07.06.2022, що ще раз підтверджує факт реєстрації та проживання ОСОБА_1 з 05.06.2022, ОСОБА_3 з моменту народження у Республіці Фінляндія. Таким чином, місцем постійного проживання дитини, відповідно до ст. 3 Конвенції 1980 року, є Фінляндія, і саме на цій території сформувалося її соціальне та сімейне середовище. Посилання відповідача на нібито агресивну поведінку позивача, побутові сварки чи «психологічне насильство» не підкріплені жодними офіційними доказами (відсутні рішення поліції, медичні висновки, повідомлення про домашнє насильство, звернення до судів чи соціальних служб як в Україні, так і у республіці Фінляндія); не можуть вважатися юридичною підставою для самовільного переміщення або утримання дитини в іншій державі. Відповідно до ст. 13 Конвенції 1980 року, побоювання матері щодо особистих конфліктів не можуть бути розцінені як «серйозний ризик заподіяння шкоди дитині», якщо такі побоювання не підтверджені належними доказами. Навпаки, надані нею медичні документи свідчать лише про звичайне піклування матері, але жодним чином не доводять загрозу для життя чи здоров?я дитини у Фінляндії. Сам факт неодноразових повернень відповідача з України до Фінляндії та перебування на території ЄС підтверджує, що жодного рішення про зміну місця проживання дитини не було, а перебування в Україні має тимчасовий характер. Крім того, станом на 10.09.2025 Фінським управлінням соціального страхування надано лист про те, що ОСОБА_3 має право на отримання пільг, що базуються на місці проживання. Самовільне утримання дитини на території України без згоди батька є незаконним. Твердження щодо окремого проживання подружжя та переїзду ОСОБА_1 разом з дитиною з 03.04.2025 до м. Еспо, є неправдивим та таким, що вводить суд в оману, оскільки в м. Еспо Республіки Фінляндія подружжя переїхало разом з дитиною з метою влаштувати ОСОБА_10 лава до дитячого садочка, який знаходиться в цьому місті та підходив за критеріями оцінки батьків як найкращий для відвідування дитиною. Доводи відповідача про те, що позивач нібито «надав згоду» чи «мовчазну згоду» на переміщення дитини в Україну, є безпідставними та не підтверджуються жодним доказом. Повідомлення/переписка в мережі Viber, які надала відповідач до відзиву, датовані 2023 роком, а в більшості немає дат, та в жодному з цих повідомлень немає чіткої фрази, що батько дає матері згоду на вивезення дитини за кордон. У даному випадку позивач не надавав письмової, усної чи будь-якої іншої форми згоди на переміщення дитини з Фінляндії; позивач не знав про намір відповідаа вивезти дитину у момент фактичного переміщення; позивач одразу після дізнання про незаконне переміщення ініціював дії щодо повернення дитини, що повністю виключає наявність як прямої, так і мовчазної згоди. Факт звернення позивача до компетентних органів (заяви, звернення інституцій, листування з органами влади), а також той факт, що позивач протягом всього періоду наполягав на поверненні дитини та відновленні свого права піклування, прямо підтверджує відсутність мовчазної згоди. Навіть якщо допустити, що між сторонами існували певні побутові домовленості у разі розриву стосунків, вони стосувалися внутрішніх сімейних питань, а не міжнародного переміщення дитини. Твердження відповідача, що позивач «фактично не здійснював піклування», є свідомим перекручуванням положень Конвенції, оскільки стаття 13 застосовується лише тоді, коли: особа не мала права піклування, або припинила його здійснювати добровільно. Натомість у цій справі позивач мав і має повне батьківське право піклування відповідно до законодавства України та Фінляндії; жоден орган не позбавляв позивача таких прав; позивач регулярно брав участь у житті дитини, забезпечував, виховував, спілкувався, а після переміщення вживав дії щодо відновлення свого права піклування. На сьогоднішній день триває кримінальне розслідування у справі № 5530/R/21653 відносно підозрюваної ОСОБА_1 по факту викрадення дитини Поліцейським Управлінням Західної Нової землі (Уусіма) Республіки Фінляндія. Дитина ОСОБА_3 народився та проживав у Фінляндії, де забезпечувався належним медичним наглядом і соціальним захистом; в Україні дитина ніколи не мала та не має на цей час зареєстрованого місця проживання; має постійне місце проживання та статус тимчасового прихистку, визначений державними органами Фінляндії; має тісні соціальні зв?язки з батьком і середовищем, у якому народився. Тому просять ???визнати доводи, викладені у відзиві відповідача, необґрунтованими, позовні вимоги позивача задовольнити у повному обсязі».

Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 18.11.2025 відмовив у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визначення місця проживання дитини; зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визначення місця проживання дитини повернув відповідачу ОСОБА_1 .

21.11.2025 відповідач ОСОБА_1 подала заперечення на відповідь на відзив, які мотивовані тим, що «вона, ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 є громадянами України, які тимчасово проживали на території Республіки Фінляндія, маючи статус біженця. До відзиву були надані копії довідок про статус «Очікування» від 05.06.2022 та від 21.09.2023, у яких чітко відображено відомості про, те що відкрито справу про тимчасовий захист. Також на підтвердження їхнього з сином права на тимчасове проживання на території республіки Фінляндія надані дозволи на проживання НОМЕР_2 та НОМЕР_3 , у яких зазначений кінцевий термін такого дозволу 04.03.2025. Перебування на території певної країни за відсутності права на постійне проживання у ній за жодних обставин не може трактуватися як «країна постійного місця проживання» цієї особи. У своїй позовній заяві ОСОБА_2 чітко зазначає про те, яке місце його проживання є постійним, а яке тимчасовим «...з 14.03.2019 був прийнятий на облік в консульському відділі Посольства України в Республіці Польща на постійне місце проживання...». І як доказ цієї обставини ним була надана копія його закордонного паспорту з відповідною відміткою. З переписки зі ОСОБА_2 у соціальній мережі Viber ІНФОРМАЦІЯ_7 убачається, що він цікавився, як вони з сином добралися до Польщі, як пройшли кордон та яким чином мають добиратися до України, на що отримав від неї вичерпні відповіді. 26.04.2025 о 06 год 03 хв ОСОБА_2 поцікавився, чи вони з сином вже приїхали додому, на що вона відповіла ствердно. Жодних зауважень, чи заперечень з його боку у цій переписці немає. Про згоду з боку ОСОБА_2 на їхній з сином виїзд до України яскраво свідчить і та обставина, що до правоохоронних органів Республіки Фінляндія з приводу «викрадення» у нього дитини позивач звернувся лише 12.08.2025, тобто майже через три місяці після самої «події». До цього часу жодних претензій з приводу їхнього з сином проживання в Україні ОСОБА_2 не висловлював. Просить відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову, судові витрати покласти на позивача».

Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 21.11.2025 закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 28.11.2025 представник позивача ОСОБА_2 адвокат Рождєствіна-Смук Г.П. підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві. Суду зазначила, що відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, права ОСОБА_2 , як батька дитини ОСОБА_3 , порушені, а також порушені права самої дитини. Дитина усе своє життя проживала на території Фінляндії, а матір дитини самостійно вирішила її долю та позбавила позивача права опікуватися власною дитиною. Дитина на території Фінляндії проживала постійно, мала соціальні зв`язки. Зміна країни місця проживання дитини вимагає узгодження з іншим з батьків. 02.12.2012 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. Спочатку подружжя проживало у Польщі, а в червні 2022 року вони вирішили переїхати до Фінляндії, щоб отримати тимчасовий прихисток від війни. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5 , який також отримав тимчасовий прихисток. У квітні 2025 року ОСОБА_5 декілька разів відвідував дитячий садок, якби відповідач не забрала дитину, його б змогли влаштувати у дитячий садок, мав право отримувати медичне страхування, право на житло та медичне обслуговування. Дитина отримувала там щеплення та були виписані рецепти на певні ліки. Дитина мала право на отримання усіх соціальних пільг. ОСОБА_5 проживав у мирній країні, у спокої, не знав, що таке тривоги. Батьки домовилися, що дитина буде зареєстрована у Фінляндії, але ніколи не домовлялися щодо переїзду до іншої країни, зокрема до України. Зі слів позивача, дитина розуміла фінську мову, уже починала трішки розмовляти фінською та англійською мовами. Позивач працював з понеділка до п`ятниці в іншому місті, приїжджав на вихідні. 25.04.2025 позивач приїхав з роботи, стукав у двері будинку у місті Еспо, але йому ніхто не відчинив, тому він зрозумів, що відповідач забрала дитину. На дзвінки та повідомлення відповідач не відповідала. Позивач до моменту подання відповідачем відзиву на позовну заяву достеменно не знав, де перебуває його дитина. Позивач не надавав ніякої згоди (ні письмової, ні усної, ні мовчазної) щодо переміщення дитини, він навіть не знав про те, куди відповідач поїхала. Раніше, коли відповідач планувала поїздку до України, вона попереджала про це позивача. Відповідач їздила в Україну декілька разів на короткий проміжок часу для належного медичного обслуговування. З 26.04.2025 до 27.04.2025 відповідач ще переписувалася з позивачем, а 28.04.2025 вона припинила виходити на зв`язок. У сімейному законодавстві відсутнє поняття мовчазної згоди, а тому посилання відповідача на те, що позивач дав мовчазну згоду на вивезення дитини є необґрунтованими. Для того, щоб переконатися, що відповідач дійсно перебуває в Україні та встановити її місце проживання там, позивач 17.05.2025 та 11.06.2025 дзвонив у поліцію, однак відповіді позивач так і не отримав. Після цього позивач звернувся до адвоката у Фінляндії та розпочався процес розслідування усіх обставин. Позивач досі сподівається, що відповідач повернеться у Фінляндію разом із дитиною. Відповідач не надала жодних рішень, що відповідач чинить насилля відносно неї чи відносно дитини. Дитина на даний час навіть не зареєстрована в Україні. Просить звернути увагу на рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/6903/23 та на постанову Верховного Суду у справі № 613/1185/19. Тому просять визнати факт незаконного вивезення та утримання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в Україні ОСОБА_1 ; зобов?язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , протягом 10 (десяти) днів з дня отримання нею повного тексту рішення суду повернути малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до країни постійного проживання Республіки Фінляндія; у разі відмови ОСОБА_1 добровільно повернути ОСОБА_6 до Республіки Фінляндія протягом 10 днів з дня отримання нею повного тексту рішення суду, здійснити відібрання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та передати малолітню дитину батькові ОСОБА_2 для її повернення до Республіки Фінляндія. Вона не може сказати, яке саме законодавство Фінляндії порушила ОСОБА_1 , але остання мала б погодити переміщення дитини з батьком. Фінляндія це місце постійного звичайного проживання. Дитина легально знаходилася на території Фінляндії. Дитина була повністю інтегрована у фінське суспільство, оскільки ОСОБА_5 там народився, отримував медичну допомогу, проживав там з батьком та матір`ю, у нього там були друзі, там проживає його хрещений батько. Садочок, який відвідувала дитина, не був оплачений, але дитина мала намір ходити у цей садочок. У разі задоволення позову позивач приїде в Україну та зможе перевезти дитину у Фінляндію. Чи зможе він безперешкодно виїхати з України, їй невідомо.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Вареник А.М. у судовому засіданні 28.11.2025 підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позовній заяві. Суду зазначив, що у позовній заяві викладено обставини, відповідно до яких дитина була незаконно переміщена з Фінляндії до України. У даній справі слід перш за все встановити, чи був з боку батька незаконний вплив на дитину, чи була загроза для дитини у Фінляндії, встановити, яка країна проживання для дитини є кращою, та чи була згода батька на переміщення дитини. Відповідач перевезла дитину в Україну без погодження з батьком, вирішивши долю дитини, яка не має жодного відношення до їхніх відносин як подружжя. У даному випадку умови проживання дитини в Україні не є предметом розгляду, має бути встановлено лише факт незаконного переміщення дитини та її повернення до країни постійного місця проживання. Будь-які інші обставини не мають братися судом до уваги.

У судовому засіданні 28.11.2025 представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Усов Ю.В. суду зазначив, що Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей стосується інших питань. Не було випадків, щоб Конвенція застосовувалася у спорі між громадянами України. Громадянин України ОСОБА_2 не підтвердив своє постійне місце проживання у Фінляндії. У своєму позові ОСОБА_2 акцентує увагу на тому, що він має постійне місце проживання у Польщі, а також, як громадянин України, він має право постійного місця проживання в Україні. ОСОБА_1 та дитина ОСОБА_11 також мають право на постійне місце проживання в Україні. ОСОБА_5 не мав права на постійне місце проживання у Фінляндії. У матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про протилежне. Докази, надані стороною позивача, підтверджують лише те, що ОСОБА_5 мав право на тимчасове проживання у Фінляндії. Тому вимоги Конвенції до даної ситуації не можуть бути застосовані. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їхня дитина ОСОБА_3 мають міжнародний статус біженців, тобто мають право на тимчасовий прихисток. Уже лише цього аспекту достатньо, щоб відмовити у задоволенні позову. Однак, навіть якщо припустити, що ОСОБА_5 має постійне місце проживання у Фінляндії, наявна ціла низка обставин, які унеможливлюють виконання вимог цієї Конвенції. У статті 13 Конвенції наведені випадки, коли дитину не можна повертати до її місця постійного проживання, зокрема, якщо таке повернення може заподіяти шкоду дитині. Два роки дитина пов`язана з матір`ю та перебуває на грудному вигодовуванні, уже 8 місяців ОСОБА_5 живе в Україні, у великому будинку та у великій родині, відвідує дитячий дошкільний заклад, гуртки, інтегрований в україномовне суспільство. На даний час помітний значний прогрес у його розвитку, мовленні та сприйнятті світу. Коли дитина знаходиться поруч з україномовними батьками, інтегруватися у фінське суспільство надзвичайно важко. За своїх півтора роки життя ОСОБА_3 три рази відвідував Україну та перебував там понад 1,5-2 місяці. На території України ОСОБА_3 постійно отримував якісне медичне обслуговування, у Фінляндії він отримував лише щеплення. Жодного разу відвідування ОСОБА_1 разом із дитиною України не викликало у ОСОБА_2 обурення. Лише після припинення сімейних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в останнього виникли заперечення щодо переміщення дитини в Україну. Конфліктні ситуації між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були впродовж усього їхнього спільного життя, атмосфера у сім`ї була не з найкращих, що підтверджується наявними у справі доказами. ОСОБА_1 повернулася з Фінляндії в Україну, коли сім`я фактично розпалася. Спору між подружжям щодо визначення місця проживання дитини ніколи не виникало, дитина проживала з матір`ю, а батько цього не заперечував. Рішення ОСОБА_1 повернутися в Україну не було спонтанним, це було виважене та обдумане рішення, яке між ними обговорювалося. ОСОБА_1 не могла працювати, оскільки доглядала за дитиною, тому їй не вистачало коштів на забезпечення дитини. Батько лише декілька разів відвідував дитину, але разом вони уже не проживали у Фінляндії. Впродовж трьох місяців після повернення ОСОБА_1 до України ОСОБА_2 ніяк не реагував, а лише 11 серпня 2025 року звернувся до поліції про викрадення дитини, що свідчить про те, що ОСОБА_2 надав свою мовчазну згоду на повернення дитини в Україну. У суду відсутні будь-які правові підстави для задоволення даного позову.

У судовому засіданні 05.12.2025 відповідач ОСОБА_1 , за її згодою будучи допитаною у якості свідка, попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду, під присягою надала суду показання, що у 2018 році вона познайомилася з позивачем, коли відкрила туристичне агентство. Після того, коли вона повідомила, що вагітна, позивач сказав їй зробити аборт, однак вона на це не погодилася та сказала, що залишить дитину у будь-якому випадку. З дитиною вона займалася сама, нянь не було. Вона завжди була на зв`язку з педіатром з України. Вони не були задоволені проживанням у Фінляндії, вони постійно про це розмовляли з позивачем, вони не розглядали варіанту там проживати у подальшому. Участі у лікуванні дитини позивач не брав, він навіть не міг побути з дитиною 5 хвилин, оскільки він не міг нести відповідальність за дитину, у нього починалися панічні атаки навіть тоді, коли дитина просто кашляла. На її думку, у позивача є якісь психічні відхилення, він міг забрати у дитини щось із агресією, без причини міг її, відповідача, вдарити у спину, постійно щось «виясняв» та був незадоволений. Вони жили тільки на кошти соціальної допомоги Фінляндії. 12 лютого 2025 року він безпричинно різав ножем коробки з речами, які вони збиралися відправити в Україну, бо вони не збиралися залишатися у Фінляндії. Тоді вона закрилася у ванній кімнаті і викликала поліцію. Вони поговорили з поліцією, вона боялася залишатися з позивачем, тому поліція подзвонила у соціальну службу та її разом з дитиною забрали у притулок. Вона була з дитиною там декілька днів. Потім їй сказали, що треба усе вирішувати, бо тут не готель, а якщо ні, то дитину заберуть від батьків. Тому вона сказала там, що все вирішилося. Вона приїжджала в Україну, бо в дитини були проблеми зі здоров`ям. У Фінляндії починали лікувати лише у критичних ситуаціях, а вона не хотіла допускати стан здоров`я до критичного. Вони переїхали жити по різних квартирах у м. Еспо, з позивачем спілкувалися лише щодо дитини. Вони їздили у дитячі садки, щоб подивитися, чи дитина зможе ходити у садок. Фото, які долучає позивач, на підтвердження того, що дитина нібито відвідувала садок, були зроблені позивачем, коли вони прийшли у черговий садок і дитину впустили в ігрову кімнату, поки вона розмовляла з керівництвом. То були лише приватні садки, оплачувати які вони не могли собі дозволити. Оскільки вона офіційно повідомила у служби, що вони з позивачем розійшлися, тому соціальні виплати стали меншими. Коли у них відбулася чергова суперечка, по телефону позивач сказав їй їхати в Україну і не терпіти такого відношення до себе. Тому вона прийняла рішення поїхати в Україну і вивезти дитину в безпечне місце. Коли він приїхав у квартиру, її не було, тому він їй подзвонив. Він знав, що вони їдуть в Україну. ОСОБА_12 для нього це не було. Потім вона зателефонувала до нього через відеозв`язок і він знову почав агресувати до неї, а вона вже не хотіла цього терпіти, тому відключила телефон. Після цього він почав залучати поліцію. Фінляндія їм дала прихисток, а житло, у якому вони проживали, було соціальним. Вони не вивчали фінську мову, оскільки не збиралися там залишатися. Через це її дитині визначили громадянство України. Вони жили лише на соціальні кошти. Позивач застосовував до неї фізичне та психічне насильство. Позивач не мав ключів від квартири в м. Еспо, у договорі була прописана лише вона, він там не проживав. Коли вони поїхали, він з цього приводу не висловлював незадоволення, він лише її обзивав, бо вона нарешті таке зробила. На кордоні ніяких зауважень до неї не було, вона виїхала з дитиною без проблем. Вважає, що повернення дитини у Фінляндію несе загрозу для дитини, оскільки там проживає батько ОСОБА_5 .

Представник третьої особи Міністерства юстиції України Іванов Ю.В. у судовому засіданні 05.12.2025 суду зазначив, що позов обґрунтований Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей. Термін «викрадення» у даному аспекті не є крадіжкою, яка зазначена у Кримінальному кодексі України, а розуміння цього терміну конкретизоване у статті 3 Конвенції. Викраденням є переміщення або утримування дитини, які розглядаються як незаконні, якщо при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. У статті 12 Конвенції визначені обставини, коли суд приймає рішення про повернення дитини, а у статті 13 Конвенції зазначені обставини, які унеможливлюють ухвалення рішення про повернення дитини в країну постійного проживання. Це ті обставини, які мають бути досліджені судом при розгляді такої справи.

Представник третьої особи Міністерства юстиції України Чоботок О.І. у судовому засіданні 05.12.2025 підтримала думку представника Іванова Ю.В.

У судовому засіданні 11.12.2025 під час судових дебатів представник позивача ОСОБА_2 адвокат Вареник А.М. зазначив, щодитину примусово забрали у батька і перевезли в іншу країну. Відповідач вважає, що дитина тут прижилася, тому її не треба повертати назад. Тривалість перебування дитини в Україні не може визначати доцільність її повернення у Фінляндію. Просить врахувати усі ці обставини та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_2 адвокат Рождєствіна-Смук Г.П. під час судових дебатів зазначила, що відповідач не довела, що є загрози та перепони для повернення дитини до постійного місця проживання. Стороною відповідача не конкретизовано термін «мовчазна згода», про яку вони зазначали під час розгляду справи. У Гаазькій конвенції зазначено, що вона застосовується, якщо не пройшов один рік з дня вивезення дитини. Україна повинна виконувати міжнародні договори через судові органи. У постанові Верховного Суду від 29.08.2018 (справа №2-4237/12) зазначено, що для застосування Конвенції громадянство не має значення. Стороною відповідача не надано доказів згоди батька на переміщення дитини. У даному випадку були порушені права батька на піклування та виховання дитини. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та врахувати зазначені нею правові висновки.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Усов Ю.В. під час судових дебатів зазначив, що, звертаючись до суду, кожна особа повинна обґрунтувати необхідність звернення, яке право позивача порушене. Позивач свої вимоги обґрунтовує лише Конвенцією. Конвенція застосовується лише у тих випадках, коли дитина мала постійне місце проживання і без згоди піклувальника була переміщена з країни постійного місця проживання. Позивачем не доведено, що місцем постійного проживання є Фінляндія. Позивач у позовній заяві акцентував, що його постійним місцем проживання є Польща, а у Фінляндії вони отримали тимчасовий прихисток. Громадянство у даному випадку має значення. Визначальною обставиною у даній справі є з`ясування того, яка країна є країною постійного місця проживання дитини. ОСОБА_3 та його батьки отримали тимчасовий прихисток у Фінляндії, право на проживання у цій країні є тимчасовим. У даному випадку є обставини, при яких неможливо повернути дитину у Фінляндію. 03.04.2025 сім`я припинила існування, батьки разом прийняли рішення, що дитина буде проживати з матір`ю. Станом на 25.04.2025 піклування про дитину здійснювала лише ОСОБА_1 . Після цього вона ухвалила рішення повернутися в Україну разом з дитиною, над якою вона здійснювала одноосібне піклування. ОСОБА_2 надав мовчазну згоду на переміщення дитини, оскільки після повернення дитини в Україну у ОСОБА_2 не було жодної реакції аж до серпня 2025 року, ОСОБА_2 не звертався до правоохоронних органів щодо викрадення дитини. Крім того, існує ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Позивачем не було зазначено, який саме нормативно-правовий акт був порушений ОСОБА_1 , щоб визнати вивезення дитини незаконним. Просить відмовити у задоволенні позову. Також просить покласти на позивача судові витрати, понесені відповідачем на правничу допомогу та на залучення фахівця, скасувати заходи забезпечення позову.

Відповідач ОСОБА_1 під час судових дебатів категорично заперечила щодо задоволення позову.

Представник третьої особи Міністерства юстиції України Іванов Ю.В. під час судових дебатів просив з урахуванням вимог Конвенції постановити рішення, яке б відповідало найкращим інтересам дитини.

Представник третьої особи Служба у справах дітей Вінницької міської ради на судовий розгляд справи по суті не з`явився, хоч про дату, час та місце розгляду справи Служба у справах дітей Вінницької міської ради повідомлялася судом у встановленому законом порядку.

Попередньо представник третьої особи Служба у справах дітей Вінницької міської ради за довіреністю Томчук О.В. подала до суду заяву, у якій просила розглянути справу за її відсутністю, підтримує висновок виконавчого комітету Вінницької міської ради №01/00/011/73790 від 04.12.2025.

Заслухавши учасників справи, оглянувши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 02 грудня 2021 року зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 від 01.05.2025, виданим повторно (т. 1 а.с. 12).

З 14.03.2019 ОСОБА_2 прийнятий на облік в консульському відділі Посольства України у Республіці Польща на постійне місце проживання, що підтверджується копією закордонного паспорта ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Каяні Республіки Фінляндія у сторін народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією витягу із реєстру про населення Фінляндії від 16.01.2024 (документи мовою оригіналу та у перекладі з англійської мови) (т. 1 а.с. 21-25).

На підтвердження факту місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у Республіці Фінляндія до позову долучено копії документів мовою оригіналу та у перекладі на українську мову, а саме: копію свідоцтва з реєстру про населення Фінляндії від 21.05.2025, виданого Агентством цифрових та демографічних даних у м. Гельсінки на ім?я батька ОСОБА_2 ; копію свідоцтва з реєстру про населення Фінляндії від 21.05.2025, виданого Агентством цифрових та демографічних даних у м. Гельсінки на ім?я ОСОБА_3 ; копію довідки про місце проживання, виданої Агентством цифрових та інформаційних послуг населення від 12.08.2025, де вказане постійне місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 у місті Еспо, Республіка Фінляндія з 04.04.2025 (т. 1 а.с. 30-46).

У долученій до позову копії письмової заяви ОСОБА_4 зазначено, що «вона товаришувала з родиною ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_13 . Проводила час з цією родиною і гарне ставлення ОСОБА_14 до дружини ОСОБА_15 та сина ОСОБА_16 . Засвідчує, що жодного разу не було помічено агресію в сторону дружини та їхнього сина. Коли вони від`їжджали у відпустку, вона доглядала за їхньою квартирою, де вони мешкали за адресою: АДРЕСА_3 . Підтверджує, що вони проживали за цією адресою до 03.04.2025. ОСОБА_2 є цілком нормальною та адекватною людиною, за яким не було помічено жодного прояву агресії в сторону родини. Він є дуже чуйний та відповідальний батько для своєї дитини. При спілкуванні з ОСОБА_15 вона гордилася та говорила про те, що в неї дуже добрий та чуйний чоловік і гарний батько для сина. ОСОБА_13 дуже гарно спілкувався з іншими дітьми, вже мав своїх друзів у дворі, починав говорити фінською мовою. 03.04.2025 вони переїхали з м. Lahtі, в м. Espoo. Причиною переїзду стало надання дитячого садочку для дитини. Там вони разом прожили до 25.04.2025 однією родиною. Але ОСОБА_17 чомусь забрала дитину і поїхала в Україну без відома ОСОБА_14 . Вона до цього часу підтримує зв`язок зі ОСОБА_18 і баче сум та страждання за своїм сином. Він щиро прагне бути поруч, піклуватися та бачити як росте його дитина. Але йому не дають цього шансу. ОСОБА_19 свої слова в судовому засіданні. Ознайомлена зі ст. 384 Кримінального кодексу України про надання завідомо неправдивих показань» (т. 1 а.с. 47).

На підтвердження наявності медичної страховки у Республіці Фінляндія ОСОБА_3 до позову долучено копії документів мовою оригіналу та у перекладі на українську мову (т. 1 а.с. 48-54).

У копії відповіді на адвокатський запит ОСОБА_20 від 18.08.2025, наданої Управлінням організаційно-аналітичного забезпечення та оперативного реагування Головного управління Національної поліції у Вінницькій області зазначено, що «17.05.2025 на телефон чергової частини ГУНП у Вінницькій області від абонента НОМЕР_5 , який назвався ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянином Фінляндської Республіки, який повідомив, що на даний час перебуває в м. Лахтім та просить перевірити наявність його дружини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та їх спільного сина ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою їх місця проживання в АДРЕСА_2 , оскільки після їх повернення до України 25.04.2025 він втратив з ними зв`язок; 11.06.2025 на телефон чергової частини ГУНП у Вінницькій області від абонента НОМЕР_5 , який назвався ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянином Фінляндської Республіки, який повідомив, що на даний час перебуває в Фінляндії та просить перевірити, чи перебуває за адресою: АДРЕСА_2 , його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з малолітньою дитиною ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та чи все гаразд з його дитиною, дружина із сином виїхали з Фінляндії до України 25.04.2025 без його відома» (т. 1 а.с. 55-56).

На підтвердження викладених у позовній заяві обставин до позову долучено роздруківки листування в месенджерах (т. 1 а.с. 57-68).

З копії повідомлення про злочин/клопотання про розслідування та копії повідомлення про злочин підозра у викраденні дитини (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову) убачається, що 12.08.2025 ОСОБА_2 звернувся до поліції Республіки Фінляндія та повідомив про незаконне вивезення дитини ОСОБА_3 в Україну ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 69-77, 78-83).

Згідно з копією трудового договору (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову), ОСОБА_21 з 15.02.2025 працевлаштований на посаді водія легкового автомобіля та вантажівки (керування автомобілем) та отримує дохід у розмірі 10 євро на годину, робочий час 40 годин на тиждень (т. 1 а.с. 84-88).

На підтвердження наявності у ОСОБА_2 житла у Республіці Фінляндія до позову долучено копію договору оренди (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову) (т. 1 а.с. 89-92).

Відповідно до копії характеристики на ОСОБА_2 від 07.08.2025, виданої ТОВ «Везун», « ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , працював у ТОВ «Везун» (Z.O.0. WEZUN) з 2017 року до 01 січня 2022 року на посаді водія автобуса міжнародного сполучення по регулярним перевезенням. За час роботи в компанії ОСОБА_2 зарекомендував себе як відповідальний, дисциплінований та сумлінний працівник. Добре знає правила дорожнього руху як в Україні, так і в країнах Європейського Союзу. Володіє достатнім досвідом керування автобусами великої місткості, має безперервний стаж водія категорії «D» 15 років. Працював на маршрутах міжнародного сполучення: Запоріжжя-Познань-Запоріжжя тощо, здійснював регулярні пасажирські перевезення відповідно до розкладу руху. Під час роботи виявляв уважність до пасажирів, ввічливий у спілкуванні, неодноразово отримував подяки від клієнтів компанії. Шкідливих звичок не має. Має хороші навички орієнтації на місцевості, володіє польською мовою на розмовному рівні. Відрядження виконував без порушень трудової дисципліни чи графіку. За час роботи порушень правил дорожнього руху або скарг на водія не зафіксовано. Під час роботи у ТОВ «Везун» (Z.O.O. WEZUN) ОСОБА_2 користувався авторитетом серед колег та керівництва. До виконання своїх обов?язків ставився відповідально, технічно грамотний, дотримувався правилами експлуатації транспорту та вимог безпеки перевезень» (т. 1 а.с. 105).

Згідно з копією витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості», ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на території України станом на 08.09.2025 є особою, стосовно якої відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості відсутні (т. 1 а.с. 106).

З копії довідки про місце проживання (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову) убачається, що адреса місця проживання ОСОБА_2 у Республіці Фінляндія з 16.06.2025 м. Хейнола (т. 1 а.с. 107-108).

ОСОБА_2 має посвідку на проживання у Фінляндії, видану 07.06.2022, що підтверджується копією такої посвідки (т. 1 а.с. 109-111).

На підтвердження позовних вимог до позову долучено ксерокопії фотографій квартири ОСОБА_22 у м. Хейнола Республіки Фінляндія, дитячого садочку в Республіці Фінляндія, який відвідував ОСОБА_3 ; ксерокопії фотографій дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 154-168).

Згідно з копією довідки про щеплення (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову) від 09.09.2025, ОСОБА_3 у м. Лахті Республіки Фінляндія отримував щеплення (т. 2 а.с. 47-48).

Відповідно до копії листа з дитячого садка «Fountain Square Payschool» від 08.09.2025 (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову), дитячий садок «Fountain Square Payschool» готовий прийняти ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до дитячого садка, і для нього є вільне місце; вони вже зустрічалися з ним і з батьком ОСОБА_24 раніше у квітні 2025 року, коли вони кілька разів відвідували садок разом із дитиною та матір`ю дитини (т. 2 а.с. 49-50).

Згідно з копією листа Фінського управління соціального страхування від 10.09.2025 (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову), ОСОБА_3 має право на отримання пільг, що базуються на місці проживання, починаючи з 02.07.2023 (т. 2 а.с. 53-54).

Погребищенський районний суд Вінницької області рішенням від 07.10.2025 (справа № 143/419/25) ухвалив «прийняти визнання позову представником відповідача адвокатом Рождєствіною-Смук Ганною Петрівною. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задовольнити. Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що зареєстрований 02.12.2021 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Вінниці Центрально-Західного міжрегоінального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис №3246», що підтверджується копією такого рішення (т. 2 а.с. 70).

На підтвердження викладених у відзиві на позовну заяву обставин до відзиву долучено CD-диск з аудіо- та відеозаписами (т. 2 а.с. 69).

Згідно з копією виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №29 від 23.03.2023, ОСОБА_1 , будучи вагітною, перебувала на диспансерному обліку в умовах ОЦПС ВОКПЛ ім. М.І. Пирогова (т. 2 а.с. 71).

Відповідно до копії довідки №61214/19-530_49 від 19.02.2024 про реєстрацію особи громадянином України, виданої Посольством України у Фінляндській Республіці, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , уродженець міста Каяні Фінляндської Республіки, згідно з рішенням Посольства України в Фінлянській Республіці від 19.02.2024, набув громадянства України на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України»; відповідно до законодавства України, зазначена особа є громадянином України з 02.07.2023 (т. 2 а.с. 73).

На підтвердження проходження обстежень та лікування ОСОБА_3 в Україні до відзиву долучено копії медичних документів (т. 2 а.с. 75-92).

Згідно з копією дозволу на проживання (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову) від 01.11.2023, ОСОБА_3 має дозвіл на проживання у Фінляндії до 04.03.2025 (т. 2 а.с. 94).

Відповідно до копії довідки про статус «Очікування» від 21.09.2023 (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову), виданої ОСОБА_3 (справа про тимчасовий захист), власник довідки може легально проживати у Фінляндії під час розгляду своєї справи, доки по справі не буде прийняте остаточне рішення або не буде прийнято рішення про його видворення з країни, що набуло чинності; власник довідки має дійсне, необмежене право на працю; ця довідка дійсна до вирішення питання (т. 2 а.с. 97).

Згідно з копією дозволу на проживання (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову) від 01.11.2023, ОСОБА_17 має дозвіл на проживання у Фінляндії до 04.03.2025 (т. 2 а.с. 98).

Відповідно до копії довідки про статус «Очікування» від 05.06.2022 (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову), виданої ОСОБА_25 (справа про тимчасовий захист), власник довідки може легально проживати у Фінляндії під час розгляду своєї справи, доки по справі не буде прийняте остаточне рішення або не буде прийнято рішення про його видворення з країни, що набуло чинності; ця довідка дійсна до вирішення питання (т. 2 а.с. 101).

На підтвердження викладених у відзиві на позовну заяву обставин до відзиву долучено роздруківки листування в месенджерах (т. 2 а.с. 102-109).

Згідно з копією довідки №794 від 27.10.2025, виданої старостою Вінницько-Хутірського старостинського округу, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , за даною адресою без реєстрації місця проживання також проживає ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 2 а.с. 110).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу жилого будинку від 16.03.1998, укладеного між ОСОБА_26 та ОСОБА_9 , ОСОБА_26 продано, а ОСОБА_9 куплено цілий жилий будинок з відповідними господарськими будівлями за АДРЕСА_4 (т. 2 а.с. 111).

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 14.09.1990 убачається, що батьками ОСОБА_1 записані ОСОБА_27 та ОСОБА_9 (т. 2 а.с. 112).

Згідно з копією акту оцінки потреб сім`ї/особи ОСОБА_3 та ОСОБА_1 від 30.10.2025, дитина має власну кімнату з усім необхідним: іграшками, дитяча література, розвивалочки, одяг та взуття відповідно до віку та сезону; сімейний лікар ОСОБА_28 ; родина проживає у приватному будинку з усіма зручностями, житло має два поверхи, 6 кімнат, коридор, кухня, санвузол, загальна площа 100 кв.м (т. 2 а.с. 114-121).

На підтвердження викладених у відзиві на позовну заяву обставин до відзиву долучено фотокартки (т. 2 а.с. 125-141).

Відповідно до копії листа-підтвердження від 29.10.2025, виданого ФОП ОСОБА_29 , ОСОБА_1 є замовником послуг «Денний догляд за дітьми» для сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; загальна сума здійсненої оплати складає 20 300,00 грн за період з 02.05.2025 до 29.10.2025; дитина приймає активну участь у житті дитячого колективу (т. 2 а.с. 142).

Згідно з копією довідки №37/16-04 від 04.11.2025, виданої директором Комунального закладу «Вінницько-Хутірський заклад дошкільної освіти Вінницької міської ради» ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахований до Комунального закладу «Вінницько-Хутірський заклад дошкільної освіти», наказ на зарахування №59-ОД від 04.11.2025 (т. 2 а.с. 143).

З копії довідки від 23.10.2025, виданої керівником Петреску О.М., ОСОБА_1 працює в салоні краси «NewAesthetic» з 21 жовтня 2025 року на посаді майстра манікюру і по теперішній час продовжує виконувати свої обов`язки; працевлаштована офіційно, розмір її місячної заробітної оплати становить 8 000,00 грн (т. 2 а.с. 144).

Відповідно до копії характеристики на ОСОБА_1 від 23.10.2025, виданої керівником ОСОБА_30 , ОСОБА_15 працює в салоні краси «NewAesthetic» на посаді майстра з манікюру; за час роботи зарекомендувала себе як відповідальна, пунктуальна та сумлінна працівниця; вона має гарні професійні навички, дотримується стандартів гігієни та естетики, уважна до деталей і побажань клієнтів; колеги та керівництво відзначають її доброзичливість, охайність, комунікабельність і вміння працювати в команді; до роботи ставиться з любов`ю, постійно вдосконалює свої знання та навички в сфері нейл-індустрії (т. 2 а.с. 145).

Згідно з копією довідки-характеристики №91 від 27.10.2025, виданої старостою Вінницько-Хутірського старостинського округу, ОСОБА_1 за час проживання у с. Вінницькі Хутори у правопорушеннях не помічалася, скарг на поведінку ОСОБА_1 від жителів старостинського округу не надходило (т. 2 а.с. 146).

З копії витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності на наявності судимості» убачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на території України станом на 23.10.2025 є особою, стосовно якої відомості про притягнення до кримінальної відповідальності, про наявність незнятої чи непогашеної судимості, про розшук відсутні (т. 2 а.с. 147).

У постанові про відкриття виконавчого провадження ВП №78330123 від 10.06.2025 вказано, що відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу №143/420/25, виданого 28.05.2025 Погребищенським районним судом Вінницької області, про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно, у розмірі однієї чверті від всіх видів його заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, що підтверджується копією такої постанови (т. 2 а.с. 150).

Згідно з копією листа від 14.11.2025 Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради, в реєстрі Вінницької міської територіальної громади відсутня інформація про реєстрацію місця проживання малолітнього ОСОБА_3 (т. 2 а.с. 182).

У повідомленні про взяття дитини ОСОБА_6 під захист (у перекладі на українську мову) від 12.02.2025 зазначено « АДРЕСА_5 / ОСОБА_15 /зміст повідомлення: ENG, агресивний чоловік ОСОБА_14 , ображає дружину, поганий зв?язок, не може нормально відповісти, допомога для осіб, що належать до вразливих категорій населення, не потрібна, кризова соціальна допомога також, дитині 1,5 року. Відповідальний орган: Поліція. Терміновий виклик додому. Додаткова інформація про особу, яка потребує допомоги: неповнолітній, домашнє насильство гостра ситуація. Поліцейський патруль 408/ ОСОБА_31 повідомив до чергової служби соціальної допомоги о 09:44, що ситуація не мала ознак насильства. Сьогодні у батьків дитини сталася словесна суперечка через те, що ОСОБА_15 хоче розлучення, а ОСОБА_14 не хоче. ОСОБА_15 повідомила поліції, що ОСОБА_14 схопив її за руку. ОСОБА_15 вийшла на вулицю зустрічати поліцію, а дитина залишилася у візку. За даними поліції, дитина здорова і обстановка спокійна. ОСОБА_14 приїхав на машині і поводився добре. ОСОБА_14 заявив поліції, що ніколи не застосовував насильство до своєї дружини. За даними поліції, ОСОБА_15 має намір отримати усні консультації щодо процесу розлучення. Соціальний працівник ОСОБА_32 ОСОБА_33 обговорила ситуацію з ОСОБА_15 . ОСОБА_15 сказала, що боїться ОСОБА_14 . Фізичного насильства сьогодні не було, але ОСОБА_14 погрожував, затіяв сварку і замахнувся рукою на ОСОБА_15 так, щоб дитина цього не бачила. Фізичного насильства сьогодні не було, ще до народження дитини ОСОБА_14 бив ОСОБА_15 . Соціальний працівник ОСОБА_33 і соціальний працівник ОСОБА_34 зустріли матір і ОСОБА_16 в торговому центрі «Тріо». Батько прибув на автостоянку «Тріо». Ситуація здавалася загрозливою. Соціальний працівник став між матір?ю і батьком, і в цей момент батько почав плакати. Дитина була на руках у матері. Мати сіла в машину співробітників і співробітники відвезли матір і дитину в безпечне місце. Батькові пообіцяли зателефонувати пізніше. Батько поїхав з місця події. Дитина та мати доставлені в безпечне місце. Всі речі матері та дитини знаходяться вдома, тому їм терміново потрібна допомога в отриманні предметів першої необхідності, наприклад, одягу. Співробітники запропонували матері забрати речі разом з іншим співробітником і поліцейським, але мати не захотіла залишати дитину з іншим співробітником на цей час. Мати розповіла, що дитина була неспокійною через пережиту сутичку. Мати була в сльозах, а дитина була дуже серйозною» (т. 2 а.с. 212-213).

У записі про зустріч або контакт від (у перекладі на українську мову) від 12.02.2025 зазначено «соціальний працівник ОСОБА_35 зателефонувала ОСОБА_15 о 10:16 і коротко попередила, що зателефонує ще раз пізніше за участю перекладача. Соціальний працівник ОСОБА_33 надіслала ОСОБА_36 -повідомлення о 10:50: «Добрий день, я соціальний працівник ОСОБА_35 із соціальної служби. Мені повідомили з центру екстреної допомоги та поліції, що у вас виникли проблеми. Чи потрібна вам допомога? Якщо так, ви можете зателефонувати до служби розлучень Lahti First тa притулків за номерами або . З повагою, соціальний працівник ОСОБА_35 ». Соціальний працівник ОСОБА_35 намагалася зустрітися з ОСОБА_15 разом з перекладачем російської мови. СМС-повідомлення матері дитини о 11:36: «Добрий день, я намагалася зв`язатися з вами через перекладача. З вами та дитиною все гаразд?». SMS-повідомлення від матері дитини о 12:14 «Добрий день, яку допомогу ви можете запропонувати? Так, я викликала поліцію, тому що чоловік протягом багатьох днів був агресивним щодо мене. Я боюся за свою безпеку та безпеку моєї дитини. У нас зараз немає грошей на проживання. ОСОБА_37 платили нам, але чоловік поїхав до Європи та витратив ці гроші, і ми не матимемо грошей на проживання до кінця місяця. Зараз він вдома. Я не знаю, чого від нього чекати далі. Краще пишіть мені смс. Він вдома, я не можу нормально розмовляти. Можливо, є якась допомога для поїздки в Україну? Компенсація витрат на поїздку». SMS-повідомлення від матері дитини о 12:23 «Ви хочете поїхати з дитиною до притулку? Там ви можете отримати їжу та допомогу, щоб розібратися в ситуації. Я можу вас туди відвезти. Ви можете вийти з дитиною? Ми можемо забрати вас до притулку», що підтверджується копією такого запису (т. 2 а.с. 216-217).

У протоколі зустрічі або контакту від 17.02.2025 (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову) зазначено «особи, які брали участь у зустрічі: ОСОБА_38 , ОСОБА_39 мати, ОСОБА_40 притулок, ОСОБА_41 , студентка притулок, ОСОБА_42 перекладач, ОСОБА_43 соціальний працівник, ОСОБА_44 соціальний консультант. Ми зустрілися з матір?ю у притулку. Ми з самого початку повідомили їй, що на даному етапі не плануємо віддавати ОСОБА_5 під опіку. Мати сказала, що їй стало легше, бо вона дуже цього боялася. Ми переглянули подану заяву про захист дитини та обставини, за яких виникла ця ситуація. Мати сказала, що, на її думку, «інформація була спотворена», тому що вона говорить англійською, але не ідеально. Матері було запропоновано описати події 12 лютого, коли вона разом із ОСОБА_5 потрапили до притулку. Мати сказала, що між батьками стався конфлікт, але батько не застосовував фізичного насильства. За словами матері, суперечка виникла через те, що вона і батько «обидва безробітні, у Фінляндії темно і сіро, сонце не світить». За словами матері, на конфлікт також вплинув той факт, що батько не володіє мовою і не може знайти роботу, хоча і шукає її. За словами матері, суперечка між батьками загострилася. Мати зазначила, що обоє батьків є емоційними людьми і вона хотіла, щоб прийшла поліція і розібралася в ситуації. Було повідомлено, що коли поліція приїжджає розслідувати сімейну суперечку і в сім?ї є неповнолітня дитина, у Фінляндії роблять повідомлення до служби захисту дітей. Мати сказала, що вона про це не знала. За словами матері, відносини між батьком і дитиною «ідеальні», батько любить ОСОБА_5 . За словами матері, суперечка між батьками врегульована, і вони не розлучаються. Запитали, чи присутній ОСОБА_5 у таких ситуаціях. Мати сказала, що під час сварок батьки не підвищують голосу, бо розуміють, що це впливає на дитину. Було пояснено, що соціальні служби не мають на меті сприяти розлученню батьків, а лише переконатися, що в ОСОБА_5 все гаразд. Мати сказала, що працівники завжди можуть завітати до них вдома. Матері нагадали, що коли батьки сваряться, дитина відчуває напруженість, і це впливає на неї. ОСОБА_45 притулку ОСОБА_46 розповіла, що робота з матір?ю під час перебування в притулку була дуже складною. За словами пані ОСОБА_46 , мати під час перебування в притулку розповіла, що батько чинив психічне насильство над нею, ображав її та очорнював її перед ОСОБА_5 . Мати також розповіла, що в рідній країні тікала від батька до власної матері. За словами пані ОСОБА_46 , мати під час перебування в притулку виглядала втомленою, і вона казала, що багато разів роздумувала про те, щоб піти до притулку. За час перебування у притулку історія матері змінилася, вона більше не хотіла ні про що говорити, а її основна увага була зосереджена на тому, коли вона зможе повернутися додому. Працівниця притулку пані ОСОБА_46 розповіла, що ОСОБА_5 був дуже задоволений перебуванням у притулку. На думку пані ОСОБА_47 , мати має хороші батьківські навички, а спілкування та контакт між матір?ю і ОСОБА_5 є хорошими. ОСОБА_48 також зазначила, що, хоча ОСОБА_5 виглядає задоволеним, мати казала, що хоче повернутися додому заради ОСОБА_5 , але у притулку розмірковують, чи це більше її власне бажання. Було повідомлено, що мати та ОСОБА_5 можуть їхати додому. Було повідомлено, що з батьком зустрінуться пізніше сьогодні в офісі», що підтверджується копією такого повідомлення (т. 3 а.с. 25-28).

Згідно з копією нотаріального засвідченого свідоцтва від 21.11.2025, ОСОБА_21 засвідчив таке: «Я є батьком дитини ОСОБА_23 , народженого ІНФОРМАЦІЯ_9 . Мати дитини, ОСОБА_39 (народжена ІНФОРМАЦІЯ_10 ), незаконно вивезла дитину з Фінляндії до України без моєї письмової або усної згоди. Дитина перебуває під опікою матері та переховується протягом останніх 7 місяців, що порушує мої права на опіку та спілкування з дитиною. Дитина народилася та проживала у Фінляндії з моменту народження протягом одного року та семи місяців, де вона була офіційно зареєстрована, отримувала регулярну медичну допомогу в медичному центрі та має право на всі соціальні пільги на підставі проживання у Фінляндії через KELA (національну страхову установу). Цим підтверджую, що перевезення дитини до України відбулося без моєї згоди і що дії матері порушують мої законні права як батька. Цей документ призначений для подання до суду в Україні з метою доведення незаконного перевезення дитини та порушення прав опіки. Ця довідка та лист складені як офіційний запит до українського суду розглянути справу якомога швидше та в пріоритетному порядку, оскільки вона стосується незаконного вивезення дитини (викрадення дитини) та захисту прав дитини. Я прошу суд врахувати найкращі інтереси дитини та якнайшвидше повернути її до місця її звичайного проживання у Фінляндії, як того вимагає Гаазька конвенція про цивільні аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (НСІА)» (т. 3 а.с. 22).

З копії рішення Імміграційної служби Фінляндії від 30.10.2025 убачається, що ОСОБА_25 анульовано дозвіл на проживання у Фінляндії (т. 3 а.с. 62).

Стороною відповідача до матеріалів справи долучено копію висновку фахівця за результатами проведення психологічного дослідження малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , складеного доктором психологічних наук, професором, головою Вінницького обласного відділення Української асоціації сімейних психологів, психологом Психологічного Центру «FIDES» ОСОБА_49 (т. 3 а.с. 83-90).

У висновку органу опіки та піклування Вінницької міської ради №01/00/011/73790 від 04.12.2025, наданого на виконання вимог ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 08.10.2025, зазначено «керуючись принципом 6 Декларації прав дитини, пунктом 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, підпунктом «б» статті 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, а також враховуючи фактичні обставини, зазначені вище, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним повернення малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Республіки Фінляндії» (т. 3 а.с. 97-100).

Спірні правовідносини у даній справі виникли у зв`язку з пред`явленням батьком малолітньої дитини вимоги про її повернення до Республіки Фінляндія згідно з правилами Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані положеннями Гаазької конвенції 1980 року, до якої Україна приєдналася згідно з Законом України від 11.01.2006 №3303-IV «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей».

Гаазька конвенція 1980 року захищає дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування на території іншої держави та спрямована на забезпечення невідкладного повернення дітей до держави їхнього постійного проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Гаазької конвенції 1980 року, переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; та b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За змістом частини другої статті 3 Гаазької конвенції 1980 року, права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Отже, виходячи зі змісту Гаазької конвенції 1980 року, для прийняття рішення про повернення дитини потрібно встановити: по-перше, що дитина постійно мешкала в договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (п. «а» ч. 1 ст. 3 цієї Конвенції); по-друге, що переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (п. «b» ч. 1 ст. 3 Конвенції); по-третє, що заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (п. «b» ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділеним правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування про дитину, без згоди якого/якої відбулася зміна місця проживання дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Гаазької конвенції 1980 року, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримання, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Положення Гаазької конвенції 1980 року визначають вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Обов`язок доведення існування підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

Згідно з ч. 2 ст. 12 Гаазької конвенції 1980 року, судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

На доведення того, що дитина прижилася у своєму новому середовищі, можуть наводитися такі факти: дитина відвідує дошкільний навчальний заклад садок, різноманітні гуртки; за дитиною здійснюється медичний догляд; у дитини є свої друзі, захоплення; дитина має сталі сімейні зв`язки; відбулася зміна мови спілкування та інші факти, які підтверджують, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини тощо.

У поверненні дитини, відповідно до положень статті 12 Гаазької конвенції 1980 року, може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави (тобто в якій дитина фактично перебуває) в галузі захисту прав людини й основних свобод, про що йдеться у статті 20 цієї Конвенції.

У статті 13 Гаазької конвенції 1980 року передбачено, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Зазначені факти підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на теперішній час, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла відповідного віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

У статті 50 Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (далі Гаазька конвенція 1996 року), до якої Україна приєдналася згідно з Законом України від 14.09.2006 №136-V «Про приєднання України до Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей», зазначено, що ця Конвенція не впливає на застосування Гаазької конвенції 1980 року у відносинах між сторонами обох Конвенцій. Однак ніщо не перешкоджає застосуванню положень цієї Конвенції для цілей повернення дитини, яка була протиправно переміщена або утримувалася, чи для надання права на спілкування.

Отже, наведене правило передбачає можливість паралельного застосування обох Гаазьких конвенцій для цілей повернення дитини, яка була протиправно переміщена або утримувалася.

Гаазька конвенція 1996 року не замінює і не вносить змін у механізм, встановлений Гаазькою конвенцією 1980 року для дій у ситуаціях міжнародного викрадення дітей. Навпаки, Гаазька конвенція 1996 року доповнює та посилює Гаазьку конвенцію 1980 року стосовно деяких аспектів. Це означає, що низка її положень можуть бути використані як доповнення до Гаазької конвенції 1980 року, коли остання застосовується до конкретної справи.

Правила стосовно юрисдикції, які містяться у главі ІІ Гаазької конвенції 1996 року, створюють загальний підхід до юрисдикції, що забезпечує визначеність для сторін і може таким чином сприяти запобіганню спроб пошуку «зручного» суду через міжнародне викрадення дітей.

Гаазька конвенція 1980 року продовжує застосовуватися до відносин між договірними державами Гаазької конвенції 1996 року, які є також учасниками Гаазької конвенції 1980 року.

Гаазька конвенція 1996 року доповнює і посилює Гаазьку конвенцію 1980 року, встановлюючи чіткі межі для здійснення юрисдикції, у тому числі у виключних випадках, коли у поверненні дитини відмолено або повернення не запитано. Гаазька конвенція 1996 року укріплює Гаазьку конвенцію 1980 року, підкреслюючи первинну роль органів влади Договірної держави постійного місця проживання дитини у прийняття рішень про заходи, які можуть бути необхідні для довгострокового захисту дитини.

За правилами Гаазької конвенції 1996 року, у випадку викрадення держава, в якій дитина зазвичай проживала безпосередньо перед переміщенням або утримуванням, зберігає юрисдикцію відповідно до ст. 5, за умови дотримання певних умов відповідно до ст. 7 цієї Конвенції. Стаття 7 Гаазької конвенції 1996 року встановлює форму збереження юрисдикції держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення чи утримування. Правила ст. 6 Гаазької конвенції 1996 року застосовуються у випадках, коли неможливо встановити постійне місце проживання дитини.

Визначення, яке із правил підвідомчості спору підлягає застосуванню, залежить від встановлених фактичних обставин, зокрема, місця постійного проживання дитини, його зміни чи не набуття такого місця дитиною.

Відповідно до ст. 5 Гаазької конвенції 1996 року, судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7 зазначеної Конвенції, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи держави нового звичайного місця проживання.

У статті 5 Гаазької конвенції 1996 року містить загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави місця постійного проживання дитини.

Поняття «місце постійного проживання» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

Враховуючи вищевказані норми міжнародного і цивільного права, а також те, що на момент пред`явлення позову малолітній ОСОБА_3 проживає на території України разом із матір`ю, що свідчить про те, що Україна є звичайним місцем його проживання в розумінні ч. 1 ст. 5 Гаазької конвенції 1996 року, спір між сторонами підпадає під юрисдикцію судів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 №789-ХІІ (далі Конвенція про права дитини 1989 року), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини 1989 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонічний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція 1950 року).

Відповідно до ст. 8 Конвенції 1950 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням від 11.07.2017 (заява № 2091/13) у справі «М.С. проти України» ЄСПЛ, установивши порушення ст. 8 Конвенції 1950 року, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

У рішенні ЄСПЛ від 07.12.2006 (заява № 31111/04) «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їхніх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їхнього характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому, при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.

Стосовно питання про співвідношення між Конвенцією про права дитини 1989 року та Гаазькою конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року ЄСПЛ уже зазначав, що у сфері міжнародного викрадення дітей зобов`язання, які накладаються ст. 8 на Договірні держави, повинні тлумачитися у світлі вимог Гаазької конвенції 1980 року (справа «Ignaccolo-Zenide», §95; «Iglesias Gil та A.U.I. проти Іспанії», №56673/00, §51; та «Maumousseau та Washington», §60) і вимог Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (справи «Maire», §72; «Maumousseau та Washington», і «Neulinger та Shuruk», §132), а також відповідних норм і принципів міжнародного права, застосовних у відносинах між Договірними державами (справа «Demir та Baykara проти Туреччини», №34503/97, §67).

Цей підхід включає в себе комбіноване і гармонійне застосування міжнародних документів, зокрема, Конвенції про права дитини 1989 року та Гаазької конвенції 1980 року, беручи до уваги їх мету і наслідки для захисту прав дітей та батьків.

Вирішальним питанням є те, чи було забезпечено в межах свободи розсуду, що надається державам у таких питаннях, справедливий баланс, який повинен існувати між конкуруючими інтересами, що стоять на кону: інтереси дитини, батьків та громадського порядку, беручи при цьому до уваги те, що найкращі інтереси дитини повинні отримати першочергову увагу і, що цілі попередження та негайного повернення відповідають певній концепції «найкращих інтересів дитини». Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції 1980 року. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій Конвенції виключення, зокрема, у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди.

Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, відмова у позові є виправданою.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13.04.2021 (справа № 2-4237/12) про перегляд за виключними обставинами постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29.08.2018 у зв`язку із встановленням ЄСПЛ у рішенні у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (Satanovska and Rodgers v. Ukraine, заява №12354/19) порушення Україною міжнародних зобов`язань за ст. 8 Конвенції 1950 року при вирішенні судом справи.

У пункті 31 рішенні ЄСПЛ від 28.01.2021 у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (заява № 12354/19) суд звернув увагу, що статті 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Як відмова враховувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазькій конвенції, так і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам ст. 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазькій конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, яка не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які мають вузько тлумачитися. Це також дозволить суду, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд (§ 31).

У рішенні ЄСПЛ від 26.11.2013 у справі «Х проти Латвії» (заява № 27853/09) зазначено, що гармонійне тлумачення Європейської конвенції та Гаазької конвенції 1980 року може бути досягнуте за умови дотримання наступних двох умов. По-перше, запитуваний суд повинен по-справжньому брати до уваги фактори, які можуть становити виключення до негайного повернення дитини в застосування статей 12, 13 і 20 зазначеної Конвенції, особливо якщо вони згадуються однією із сторін судового провадження. Такий суд потім повинен ухвалити рішення, яке є достатньо аргументованим з цього питання, з тим, щоб суд мав змогу перевірити, що ці питання були належним чином розглянуті. По-друге, ці фактори повинні бути оцінені у світлі статті 8 Конвенції 1950 року (справа «Neulinger та Shuruk», §133) (§ 106).

Відповідно до висновків ЄСПЛ, викладених у справі «Шнеерсон і Кампанелла проти Італії», рішення від 12.07.2011 (заява №14737/09), рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Гаазькою конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку у здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.

ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії» ((X v. Latvia) від 26.11.2013, заява №7853/09, п.п. 101, 107)) зазначив, що у контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування цієї Конвенції (стаття 13 (а) та існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до ст. 8 Конвенції національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого суд розглядає відповідно до вказаної Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Стаття 8 Конвенції покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення з наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію ст.ст. 12, 13 і 20 Гаазької конвенції, так і недостатнє наведення підстав у рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі виключень, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько.

Підсумовуючи, суд виходить з того, що підстави для відмови у поверненні дитини, тобто факти, підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на сьогодні, так і в майбутньому, оцінкою сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, що мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У частині другій статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 по справі № 707/2882/19).

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог у зв`язку із їх недоведеністю.

У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 (справа №450/1686/17) та від 15.07.2019 (справа №235/499/17) зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

З огляду на викладені норми, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами заявленого позову, суд має з`ясувати, чи виконала відповідач обов`язок доведення обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання, та надати конкретні та детальні обґрунтування у контексті винятків, передбачених Гаазькою конвенцією.

Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Каяні Республіки Фінляндія у сторін по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_3 .

Першочергово, у даному випадку, для прийняття рішення про повернення дитини потрібно встановити, що дитина постійно мешкала (мала постійне місце проживання) у Республіці Фінляндія безпосередньо перед переміщенням або утриманням.

Як уже зазначалося, поняття «місце постійного проживання» не визначено Гаазькою конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами у кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин. Звичайне місце проживання підтверджується: відвідуванням дошкільного навчального закладу садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.

Позивач у позовній заяві стверджує, що «після одруження у 2021 році перевіз дружину ОСОБА_1 у Республіку Польща у м. Сваженець, оскільки він з 2017 року мав там постійну роботу, а з 14.03.2019 був прийнятий на облік в консульському відділі Посольства України в Республіці Польща на постійне місце проживання. Після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну 24.02.2022, у червні 2022 року подружжя переїхало до Фінляндської Республіки, де отримали тимчасовий захист та соціальне житло».

Вказані обставини відповідач ОСОБА_1 не заперечує, вказуючи також про те, що перебування їхньої сім`ї у Республіці Фінляндія було тимчасовим, а її постійним місцем проживання є Україна.

Тобто установленою є та обставина, що сторони у даній справі, будучи громадянами України, після початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну 24.02.2022, у червні 2022 року переїхали до Республіки Фінляндія, де отримали тимчасовий прихисток.

Водночас, згідно з твердженнями сторін, місцем постійного проживання позивача ОСОБА_2 є Республіка Польща, а місцем постійного проживання відповідача ОСОБА_1 є Україна.

Установлено та не заперечується сторонами, що з моменту народження ІНФОРМАЦІЯ_1 і до ІНФОРМАЦІЯ_7 дитина ОСОБА_3 , при народженні отримавши громадянство України та тимчасовий прихисток у Республіці Фінляндія, проживав разом з батьком та матір?ю спочатку в м. Каяні (з 02.07.2023 до 21.09.2023), пізніше в АДРЕСА_1 (з 22.09.2023 до 03.04.2025) та з 04.04.2025 в місті Еспо, Республіка Фінляндія, до моменту вивезення в Україну 25.04.2025 ОСОБА_1 .

У Республіці Фінляндія дитина ОСОБА_3 проживав майже 1 рік 9 місяців.

Також судом установлено, що з моменту народження 02.07.2023 та до ІНФОРМАЦІЯ_7 дитина ОСОБА_3 разом з матір`ю ОСОБА_1 неодноразово приїжджали в Україну.

Слід зазначити, що стороною позивача не надано беззаперечних доказів, які б свідчили, що для дитини ОСОБА_3 Республіка Фінляндія була звичайним місцем проживання.

Так, у матеріалах справи відсутні докази, які б беззаперечно свідчили про те, що дитина ОСОБА_3 відвідував у Республіці Фінляндія дошкільні навчальні заклади.

На підтвердження таких обставин стороною позивача до позову долучено ксерокопії фотографій дитячого садка у Республіці Фінляндія, який нібито відвідував ОСОБА_3 , а також копію листа з дитячого садка «Fountain Square Payschool» від 08.09.2025 (мовою оригіналу та у перекладі на українську мову) про те, що дитячий садок «Fountain Square Payschool» готовий прийняти ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до дитячого садка, і для нього є вільне місце.

Вказані докази, на думку суду, не є настільки переконливими, щоб дійти висновку про доведеність обставини відвідування ОСОБА_3 дошкільних навчальних закладів у контексті підтвердження звичайного місця проживання дитини.

З долучених до позовної заяви ксерокопій фотографій суд позбавлений можливості установити період перебування дитини у садку, що унеможливлює стверджувати, що для дитини відвідування садка було сталим, що він зміг адаптуватися та це, в його усвідомленні, було невід`ємною частиною розпорядку дня.

Крім того, зміст долученого до позову листа з дитячого садка «Fountain Square Payschool» від 08.09.2025, на який сторона позивача посилається як на підтвердження відвідування дитиною дитячого садка, лише свідчить про те, що дитячий садок «Fountain Square Payschool» у майбутньому готовий прийняти ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і для нього є вільне місце, що жодним чином не підтверджує відвідування дитиною на постійній основі такого дитячого садка та інтегрованість дитини у його дитячий колектив.

Доказів, які б свідчили про відвідування дитиною у Республіці Фінляндія будь-яких гуртків та/або інших дошкільних навчальних закладів, до позову не долучено.

Крім того, слід зазначити, що у матеріалах даної справи відсутні будь-які докази, що свідчили б про наявність у дитини ОСОБА_3 у Республіці Фінляндія своїх друзів (будь-якого оточення за його віковою категорією), захоплень, а також інших факторів, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання у Республіці Фінляндія постійним та комфортним.

Більше того, з установлених у даній справі обставин убачається, що дитина ОСОБА_3 , не досягнувши і двох років, уже тричі за час перебування у Республіці Фінляндія змінював своє місце проживання, що жодним чином не свідчить про наявність у свідомості дитини сталого (постійного), комфортного, безпечного місця, яке б він міг вважати своїм домом.

У матеріалах справи відсутні докази, яким саме чином на психологічний стан малолітнього ОСОБА_3 впливала часта зміна місця проживання у Республіці Фінляндія, однак такі обставини, на думку суду, у певній мірі свідчать про відсутність стабільності та неможливість для дитини, враховуючи її малолітній вік, соціалізуватися.

Крім того, суд враховує, що наявність певного мовного бар`єру, що безперечно існував у дитини ОСОБА_3 за час проживання у Республіці Фінляндія, позбавляв можливості у повній мірі інтегруватися дитині у фінське суспільство. Проживання з україномовними батькам та відсутність у їхньому повсякденному спілкуванні між собою фінської мови, становить певні труднощі для дитини, яка проходить період опанування навичок мовлення.

З установлених у справі обставин та долучених на підтвердження таких обставин доказів, враховуючи умови і причини переїзду та перебування сім`ї на території Республіки Фінляндія (тимчасовий прихисток), не убачається, що місце проживання ОСОБА_3 у Республіці Фінляндія відповідає місцю, яке відображає ступінь інтеграції дитини у соціальне і сімейне середовище.

За таких обставин суд доходить висновку, що стороною позивача не доведено, що дитина ОСОБА_3 мав постійне місце проживання у розумінні Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року у Республіці Фінляндія безпосередньо перед переміщенням або утриманням в Україні.

Доводи сторони позивача про наявність у дитини ОСОБА_3 медичної страховки та інших соціальних пільг, які йому надані у зв`язку із тимчасовим прихистком, не спростовують вищенаведені висновки суду.

Установлено, що з кінця квітня 2025 року дитина ОСОБА_2 проживає в Україні. На даний час ОСОБА_2 2 роки 5 місяців. Тобто дитина на даний час уже перебуває у тому віці, коли він може усвідомлювати своє оточення та місце проживання.

З долучених відповідачем ОСОБА_1 доказів установлено, що дитина ОСОБА_2 у період з 02.05.2025 до 29.10.2025 відвідував дошкільний заклад «Денний догляд за дитиною» та приймав там активну участь у житті дитячого колективу, а з 04.11.2025 зарахований у Комунальний заклад «Вінницько-Хутірський заклад дошкільної освіти Вінницької міської ради».

Крім того, стороною відповідача до матеріалів справи долучено копію висновку фахівця за результатами проведення психологічного дослідження малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , складеного доктором психологічних наук, професором, головою Вінницького обласного відділення Української асоціації сімейних психологів, психологом Психологічного Центру «FIDES» ОСОБА_49 . Зі змісту вказаного висновку, за результатами психодіагностичного обстеження встановлено, що «особистості ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , притаманні активність, оптимістичність, товариськість у спілкуванні з оточуючими художне та наглядно-образне сприйняття. Характерними є схильність до глибоких і сильних емоційних переживань, не виключаючи частої зміни настрою. Із задоволенням спілкується з дівчатками і хлопчиками, швидко знаходить спільну мову. Із власної ініціативи звертається до дорослих із запитаннями, розповідає про себе. Дотримується правил культури спілкування з дорослими та однолітками. Має словниковий запас відповідно віку. Хлопчик охайний, в чистому, відповідно сезону і віку, одягу. Дитина дуже любить гратися в сюжетно-рольові ігри. Прагне до пізнавального спілкування та співпраці з дорослими. У дитини сформоване доброзичливе ставлення до дітей, розвинене бажання співпрацювати з ними. Серед однолітків у хлопчика є постійне коло друзів зі спільними інтересами. На контакт з дорослими йде охоче. Мірославчик товариський, ласкавий, доброзичливий. Дитина відрізняється високим рівнем розвитку уваги, слухової і зорової пам?яті, уяви. Відповідно віку розвинене наочно-образне та елементи логічного мислення. Обсяг знань, умінь та навичок оптимальний для його віку. Відповідно віку користується узагальнюючими словами і поняттями. Рівень довільності психічних процесів відповідає віковій нормі. ОСОБА_5 вміє долати посильні труднощі, зосереджуватися під час виконання завдання. Соціально-побутові навички відповідають віку. Дитина вміє самостійно дотримуватися культурно-гігієнічних навичок, охайна. На критику реагує адекватно. Любить похвалу і схвалення. У хлопчика рівень морального розвитку в нормі, він ознайомлений про те, що добре і що погано. Дитина вчиться усвідомлювати свій стан, бажання та настрої. Хлопчик любить грати у конструктор, дивитися мультики. ОСОБА_50 з мамою та друзями у садочку. Дитина любить відвідувати ігрові та розвиткові центри мама водить його до «Дитячої планети», «Країни мрій». У садочку доброзичливо ставиться до вихователів. Відносини з однолітками та дорослими ОСОБА_5 будує на теплій, доброзичливій основі. На питання: «Чи є у тебе друзі?» ОСОБА_5 відповів, що так. Із захопленням повідомляє, що любить бігати, гратися з мамою, бабусею. Любить бути в садочку з друзями. Відносини із мамою ОСОБА_15 коментує як позитивні. На прохання пригадати як його мама лагідно називає, відповів: «Синочок, киця...»; на запитання: «Кому б ти хотів би подарувати подарунок під ялинку?», відповів: «мамі і бабусі ОСОБА_51 !!!». Сім?я для ОСОБА_5 джерело натхнення, довіри, любові та розуміння. Для особистості Мірослава прослідковується перевага авторитету мами ОСОБА_52 . Особистісні якості ОСОБА_3 це відкритість, щирість, емоційність та комфортність. Спостереження взаємодії між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 відбувалось наприкінці психологічного обстеження окремо ОСОБА_52 та сина ОСОБА_5 . Дана процедура носила цілеспрямований характер, у ході якої було задано завдання спільно намалювати малюнок на будь-яку тематику. Відповідно віковим особливостям малюнок виконувався переважно мамою, хлопчик допомагав і давав відповіді на запитання та емоційну реакцію. У цілому, взаємодія характеризується емоційно позитивним залученням обох до дії, що створювало атмосферу невимушеності. Загалом, зміст обговорення, вибір малюнку та невимушені коментарі й довільні прояви учасників дозволяють говорити на користь того, що взаємодія хлопчика з мамою є доволі приємною та позитивно підкріпленою подією для обох. Стиль зображення, використана кольорова гама, зображені символи дозволяють говорити, що малюнок несе емоційне посилання щирості, відвертості, щедрості, гармонії та спокою. Хоча зі сторони Мірославчика спостерігаються елементи психологічного захисту, бажання спокою і затишку. Контакт ОСОБА_1 та ОСОБА_3 характеризується взаємоповагою, довірою та розумінням один до одного. Авторитарного стилю поведінки та психологічного тиску на дитину не спостерігалося».

Із зазначеного убачається, що дитина ОСОБА_3 , перебуваючи в Україні, відвідує ігрові та розвиткові центри, має коло спілкування (друзів) у садочку, який відвідує, вільно спілкується та дає відповіді на запитання.

Ураховуючи вік дитини ОСОБА_3 , суд не міг особисто поспілкуватися з ним для з`ясування думки дитини, тому суд приймає до уваги висновок психолога, долучений до матеріалів справи стороною відповідача.

Крім того, суд враховує і те, що питання, пов`язані зі здоров`ям дитини, вирішуються також в Україні та саме тут дитина має сімейного лікаря.

Слід зазначити, що навіть перебуваючи у Республіці Фінляндія, усі необхідні обстеження дитини ОСОБА_2 проводилися в Україні, що не заперечувалося та не спростовувалося стороною позивача під час розгляду даної справи. Більше того, сторона позивача підтверджувала те, що ОСОБА_1 разом із дитиною ОСОБА_3 неодноразово приїздили в Україну для отримання якісного медичного обслуговування.

Таким чином, судом установлено, що, хоч і ОСОБА_3 народився у Республіці Фінляндія, ця країна не була для нього місцем постійного проживання, оскільки його батьки, являючись громадянами України, знайшли у Республіці Фінляндія тимчасовий прихисток у зв`язку із воєнними діями, які на всій території України ведуться з 24.02.2022. В той же час тимчасово проживаючи у Республіці Фінляндія, дитина ОСОБА_5 разом з матір`ю ОСОБА_1 неодноразово відвідували Україну, де, в тому числі, отримували необхідне медичне обслуговування.

З урахуванням того, що на даний час для проживання дитини в Україні створені належні умови, вона відвідує дитячий навчальний заклад відповідно до її віку, отримує належне медичне та побутове забезпечення, слід дійти висновку, що ОСОБА_3 прижився у середовищі, адаптований до свого соціального оточення саме в Україні.

Як було зазначено вище, що хоч і така обставина не може слугувати правовою підставою для відмови у задоволенні позову, проте як зазначає Верховний Суд у постанові від 08.03.2023 (справа № 607/23708/21), за змістом статті 12 Гаазької конвенції 1980 року («навіть у тих випадках») суд повинен враховувати, чи прижилася дитина у своєму новому середовищі, як у випадку, коли процедуру повернення дитини до країни постійного місця проживання розпочато до спливу одного року, так і коли процедуру повернення дитини до країни постійного місця проживання розпочато після спливу одного року.

У статті 13 Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року визначено, що судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: а) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримання, або дали згоду на переміщення або утримання, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримання; b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 12.07.2007 у справі «Мамуссе і Вашингтон проти Франції», суди не можуть відмовляти у прийнятті рішення про повернення дитини на підставі п. «b» ст. 13 Конвенції, посилаючись на те, що «розлучення дитини з матір`ю порушує право на сімейне життя». Адже рішення про повернення дитини не перешкоджає матері дитини супроводжувати її при поверненні і звертатися до компетентних органів для вирішення питання по суті.

У постанові Верховного Суду України від 25.12.2013 (справа №6-117цс13) вказано, що, вирішуючи питання щодо повернення дитини до місця її постійного проживання з підстав, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, суд, ураховуючи найвищі інтереси дитини, повинен дослідити, чи є переміщення або утримання дитини незаконним, і забезпечити негайне повернення дитини (статті 3 та 12 Конвенції). При цьому суд повинен переконатись у наявності (відсутності) виключень, передбачених статтями 13 та 20 Конвенції, зокрема, чи здійснювалося піклування про дитину в місці постійного проживання до моменту переміщення, чи існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної загрози або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку, а також чи таке повернення допускається з урахуванням основних принципів запитуваної держави.

У даному випадку, відповідач ОСОБА_1 , заперечуючи проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , крім іншого, ґрунтує свої заперечення з посиланням на пункт «b» статті 13 Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.

ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії» ((X v. Latvia) від 26.11.2013, заява №7853/09, п.п. 101, 107)) вказав, що «стаття 8 Конвенції наклала процесуальне зобов`язання на латвійські органи влади, вимагаючи, щоб правдоподібне твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі повернення було ефективно розглянуте судами, а їхні висновки були викладені у вмотивованому судовому рішенні. Відповідно до статті 13 (b) Гаазької конвенції, суди, які розглядають запит про повернення, не зобов`язані задовольняти його, «якщо особа, установа або інший орган, який виступає проти повернення дитини, встановлює, що ... існує серйозний ризик». Саме той батько, який виступає проти повернення, повинен в першу чергу надати в цьому зв`язку достатні докази. Таким чином, у даній справі саме заявниця повинна була надати достатні докази на обґрунтування своїх тверджень, які, крім того, повинні були стосуватися існування ризику, спеціально кваліфікованого статтею 13 (b) як «серйозного». Крім того, Суд зазначає, що хоча останнє положення не є обмежувальним в питанні точного значення «серйозного ризику», який може спричинити не тільки «фізичну чи психологічну шкоду», але й «нестерпну ситуацію», воно не може тлумачитися у світлі статті 8 Конвенції як таке, що включає всі незручності, неминуче пов`язані з процесом повернення: виключення, передбачене в статті 13 (b), стосується лише ситуацій, які виходять за рамки того, що дитина може розумно витримати. Заявниця виконала своє зобов`язання, надавши звіт психолога про те, що існує ризик травми для дитини в разі негайного розлучення з її матір`ю».

Так, у даному випадку відповідач ОСОБА_1 , на думку суду, виконала своє зобов`язання, надавши докази, які стосуються існування ризику, кваліфікованого статтею 13 (b) Гаазької конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, долучивши, крім іншого, висновок фахівця за результатами проведення психологічного дослідження малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , складеного доктором психологічних наук, професором, головою Вінницького обласного відділення Української асоціації сімейних психологів, психологом Психологічного Центру «FIDES» ОСОБА_49 .

Відповідно до зазначеного висновку фахівця за результатами проведення психологічного дослідження малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , «на підставі психодіагностичних даних можна стверджувати, шо, враховуючи індивідуально-психологічні особливості ОСОБА_5 та його матері ОСОБА_52 , присутність стабільної, люблячої і турботливої мами у житті дитини, особливо, зважаючи на ранній віковий період хлопчика, на даний момент є вкрай важливою. Так само і наявність у житті дитини стабільного сприятливого середовища проживання (постійного місця проживання, ДНЗ, освітнього закладу) та розвитку дитини є запорукою позитивного психоемоційного стану, самосприйняття, адекватної самооцінки, стабільності та успіху дитини в майбутньому. Ситуація спільного проживання та створення виховного середовища для ОСОБА_3 його матір?ю буде сприятливо та позитивно відображатися на формуванні ОСОБА_5 як цілісної особистості, громадянина України, людини, яка прогнозує власну життєву програму, має стійку мотиваційну сферу. Виховний вплив матері ОСОБА_52 сприятиме формуванню позитивного психоемоційного стану дитини ОСОБА_3 , створенню для дитини атмосфери стабільності, спокою, розвитку, задоволеності життям та впевненості у майбутньому. ОСОБА_3 зараз у тому віковому періоді, який є дуже сенситивним та формуючим для особистості дитини. Якщо така стресова та невизначена ситуація виховного формувального середовища дитини буде тривати це призведе до незворотніх негативних психотравмуючих наслідків у майбутньому будуть проблеми у становленні дитини як зрілої, цілісної та повноцінної особистості. А також це негативно впливає на психоемоційний стан хлопчика, що може призвести до формування розладів психіки дитини. Важливо, для дитини, що формується мати постійне і стабільне місце проживання, робоче місце, місце відпочинку. Це дає дитині усвідомлення приналежності її до оселі, родини, почуття гармонії та спокою. Стосовно примусового повернення дитини до Республіки Фінляндія категорично заборонено вилучати дитину зі сприятливого для нього середовища, де він адаптувався, де йому добре. Ще більш травматично для ОСОБА_5 є відрив від його матері, адже таке дистанціювання є порушенням базових потреб дитини та може призвести до дитячої депресії та інших розладів психіки хлопчика».

За обставин цієї справи складений психологом висновок є належним, допустимим та достатнім доказом. У суду немає підстав не брати до уваги такий доказ, що має значення для застосування пункту «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції та підтверджує наявність обґрунтованих ризиків заподіяння шкоди психіці дитини внаслідок її повернення до Республіки Фінляндія.

Сторона позивача, вказуючи на «однобічність» такого висновку, не спростувала викладених у ньому обставин шляхом надання іншого висновку, який би свідчив про протилежні обставини.

Крім того, суд враховує і наданий органом опіки та піклування Вінницької міської ради на виконання вимог ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 08.10.2025 висновок №01/00/011/73790 від 04.12.2025, у якому зазначено, що « ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між батьками дитини розірвано 07.10.2025 відповідно до рішення Погребищенського районного суду Вінницької області. Батько дитини ОСОБА_2 проживає у АДРЕСА_6 . 25.04.2025 матір ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_8 приїхали в Україну і з того часу постійно проживають за адресою: АДРЕСА_2 . З метою виконання ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 08.10.2025 питання надання висновку щодо доцільності чи недоцільності повернення малолітньої дитини ОСОБА_6 до місця постійного проживання розглядалося 18.11.2025 та 02.12.2025 на засіданнях комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Вінницької міської ради, на яких були заслухані пояснення батька дитини ОСОБА_2 та матері ОСОБА_1 , а також розглянуто документи, що стосуються даної справи. 02.12.2025 на засіданні комісії батько ОСОБА_2 заявив, що подав до суду позов з метою оскарження незаконного вивезення матір?ю ОСОБА_1 їхньої малолітньої дитини ОСОБА_6 та її утримання на території України. Батько зазначив, що дитина народилася і була зареєстрована у Фінляндії, відвідувала дитячий садок, отримувала соціальне та медичне забезпечення, а згідно з фінським законодавством у 13 років матиме право самостійно обрати громадянство. Він наполягає на поверненні дитини до місця постійного проживання у Фінляндії, вважаючи, що проживання там забезпечить кращі та безпечніші умови. Також він стверджує, що мати перешкоджає його спілкуванню з дитиною. Додатково повідомив, що має постійну роботу та дохід, і у разі повернення дитини до Фінляндії зможе змінити графік роботи та влаштувати сина до дитячого садка. На засіданні комісії 02.12.2025 мати ОСОБА_1 повідомила, що під час проживання у Фінляндії дитина була несоціалізованою, не володіла мовою, мала лише статус тимчасового прихистку, а житло й медичне забезпечення були соціальними. Вона зазначила, що і вона, і дитина є громадянами України та повернулися до своєї держави. За її словами, перебуваючи у Фінляндії, тричі приїжджала в Україну для отримання дитині необхідного лікування. Наразі мати з сином проживає за адресою, яка відома батькові. Стверджує, що батько був поінформований про їхній виїзд, а після приїзду вона надсилала йому відеозаписи дитини. ОСОБА_1 заперечила можливість повернення сина до Фінляндії, оскільки дитина звикла до теперішнього місця проживання, поруч є рідні та близьке оточення. ОСОБА_16 відвідує приватний дитячий садок і басейн, а з лютого 2026 року планує почати ходити до державного дошкільного закладу. Мати уклала декларацію із сімейним лікарем та зазначила, що після переїзду до України дитина активно розвивається. Відповідно до довідки №61214/19-530-49, виданої посольством України в Фінляндії, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до рішення посольства України в Фінляндії від 19.02.2024, отримав громадянство України на підставі частини першої статті 7 Закону України «Про громадянство України». Згідно з декларацією №0001-А4K4-2E10 від 21.03.2025, укладено договір із сімейним лікарем ТОВ «Медична Зірка» щодо надання медичної допомоги ОСОБА_53 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до довідки, виданої старостою Вінницько-Хутірського старостинського округу 27.10.2025 №794, за адресою: АДРЕСА_2 , проживають ОСОБА_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згідно з довідкою, виданою КЗ «Вінницько-Хутірський ЗДО ВМР» від 04.11.2025 №37/16-04, дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зарахована до вказаного закладу; наказ про зарахування №59-ОД від 04.11.2025. На підставі акту обстеження житлово-побутових умов, проведеного 14.11.2025 працівниками служби у справах дітей Вінницької міської ради, було встановлено наступне: громадянка ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_8 проживають за адресою: АДРЕСА_2 . Родина мешкає в приватному двоповерховому будинку загальною площею 100 кв.м. У будинку є чотири кімнати, кухня, коридор і ванна кімната. Мати з дитиною займають окрему кімнату, яка повністю мебльована та забезпечена всім необхідним, наявні спальне місце для дитини, сезонний одяг, розвиваючі грашки та книги. Санітарний стан житла задовільний. На подвір?ї знаходиться гараж, у підвалі якого облаштоване укриття. Згідно з висновками обстеження, стосунки в родині доброзичливі. Відповідно до акту оцінки потреб сім?ї, наданим центрами соціальних служб, у сім?ї матері ОСОБА_1 відсутні ознаки та чинники, що спричиняють складні життєві обставини. При прийняті рішення орган опіки та піклування Вінницької міської ради врахував наступні важливі обставини: малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має громадянство України, народився у Республіці Фінляндія, однак з березня 2024 року по теперішній час постійно проживає разом із матір?ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 ; матір?ю дитини ОСОБА_1 за місцем фактичного проживання створено належні та безпечні умови для життя, розвитку та виховання малолітнього: окрема облаштована кімната, достатня кількість одягу, іграшок, розвиваючих матеріалів; житло перебуває у задовільному санітарно-побутовому стані, у будинку наявне укриття; дитина перебуває під медичним наглядом: укладено декларацію з сімейним лікарем ТОВ «Медична Зірка», дитина отримує необхідну медичну допомогу; малолітній ОСОБА_5 знаходиться у позитивному соціальному середовищі: має близьких родичів по материнській лінії, з якими підтримує емоційний зв?язок, отримує належну турботу та догляд; зарахований до закладу дошкільної освіти за місцем проживання; умови проживання, сформоване родинне та соціальне оточення у ОСОБА_54 є звичними та комфортними для малолітньої дитини; їх зміна, у тому числі переміщення за межі України та розлука з матір?ю, може призвести до емоційної нестабільності та психотравмуючих наслідків для дитини, що створює ризик для його нормального розвитку. Надані документи та результати обстежень підтверджують, що малолітній ОСОБА_3 проживає з матір?ю в Україні в належних, безпечних та сприятливих умовах, має постійний доступ до медичної допомоги, відповідного догляду та соціально позитивного середовища. Обставини, які могли б свідчити про загрозу життю, здоров?ю або розвиткові дитини в умовах проживання з матір?ю, не встановлені. Умови проживання, звичне сімейне та соціальне оточення в Україні є для малолітньої дитини стабільними й сприятливими. Зміна місця проживання, порушення сформованих соціальних зв?язків та розлука з матір?ю можуть негативно позначитися на емоційному й психологічному стані дитини та створювати ризики для її нормального розвитку. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, для повного й гармонійного розвитку дитині необхідні любов і розуміння, і вона має, наскільки це можливо, зростати під опікою своїх батьків, у атмосфері моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід розлучати з матір?ю, окрім випадків наявності виняткових обставин. Згідно з підпунктом «б» статті 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, суд чи інший компетентний орган запитуваної держави може відмовити у поверненні дитини, якщо особа або орган, що заперечує таке повернення, доведе наявність серйозного ризику того, що повернення призведе до фізичної чи психологічної шкоди дитині або створить для неї нестерпні умови. На підставі викладеного, керуючись принципом 6 Декларації прав дитини, пунктом 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини, підпунктом «б» статті 13 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, а також враховуючи фактичні обставини, зазначені вище, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним повернення малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Республіки Фінляндії».

Суд враховує, що дитина знаходиться у віці, коли потребує тісного емоційного контакту з матір`ю, що є запорукою її гармонійного розвитку, тому вона не повинна розлучатися з матір`ю. Можлива розлука дитини із матір`ю і зміна місця проживання з України на Республіку Фінляндія, де дитина не знає нікого, крім батька, буде для неї стресовою, фруструючою ситуацією, яка негативно вплине на її як психологічний, так і на фізичний розвиток. З огляду на вік дитини, яка до всього зазначеного ще й перебуває на частковому грудному вигодовуванні, розлучення з матір`ю створить для дитини нетерпиму обстановку.

Зазначаючи про розлучення дитини із матір`ю, суд виходить із того, що ОСОБА_1 категорично заперечує проти повернення у Республіку Фінляндія, а з копії рішення Імміграційної служби Фінляндії від 30.10.2025, наявної у матеріалах справи, убачається, що ОСОБА_25 анульовано дозвіл на проживання у Фінляндії.

За такої ситуації у суду тим більше немає підстав ставити під сумнів наявність ризиків, про які зазначив у письмовому висновку психолог.

При цьому у своєму віці ОСОБА_3 має коло значущих для нього людей, це люди, які становлять його сімейне оточення, у процесі взаємодії з якими відбувається процес соціальної та гендерної ідентичності: мати та її родина.

З психологічної точки зору, враховуючи всі обставини справи, повернення дитини ОСОБА_3 до Республіки Фінляндія з високою долею вірогідності вплине на його відносини з матір`ю, тобто буде пов`язано з більшим або меншим, але все одно травмувальним досвідом.

Отже, існують реальні ризики того, що повернення дитини до Республіки Фінляндія негативно вплине на дитину, спричинить їй психологічну шкоду, створить для неї нетерпиму обстановку (п. b ст. 13 Гаазької конвенції 1980 року) та не сприятиме забезпеченню якнайкращих її інтересів.

Сторона позивача при розгляді даної справи, крім іншого, вказувала на те, що утримання дитини на території України порушує право батька на піклування про дитину.

Однак між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, проте інтереси дитини мають переважати над інтересами батьків. Лише прагнення батька до здійснення піклування і реалізацію своїх батьківських прав не є достатнім для твердження про найкращі інтереси дитини для повернення її за місцем тимчасового проживання батька.

У контексті винятків, передбачених Гаазькою конвенцією, досліджені судом у цій справі належні та допустимі докази є достатніми для підтвердження заперечень відповідача ОСОБА_1 проти повернення дитини до Республіки Фінляндія.

Право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, що можуть перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 ЄКПЛ. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не згідно із законом, не відповідає легітимним цілям, переліченим у пункті 2 цієї статті, та не може вважатися необхідним у демократичному суспільстві.

Відмова у задоволенні позову у цій справі становить втручання у гарантоване статтею 8 ЄКПЛ право позивача ОСОБА_2 , але з огляду на викладене вище немає жодних підстав виснувати про порушення такого права у світлі пункту 2 статті 8 ЄКПЛ.

З огляду на встановлені судом ризики (пункт «b» першого абзацу статті 13 Гаазької конвенції) втручання у право позивача, гарантоване статтею 8 ЄКПЛ, переслідує легітимну мету, а саме захист прав і свобод дитини.

Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій конвенції виключення, зокрема у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди. Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судом на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, враховуючи, що стороною позивача не доведено, що Республіка Фінляндія є для дитини постійним місцем проживання у розумінні Гаазької конвенції 1980 року, беручи до уваги той факт, що дитина ОСОБА_3 прижився у новому середовищі, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 слід залишити без задоволення.

Висновки суду, викладені у даній справі, у повній мірі узгоджуються із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.04.2021 (справа №2-4237/12).

Водночас правові висновки, на які вказувала сторона позивача, не є релевантними для обставин справи, що розглядається, а відтак не підлягають застосуванню.

Суд наголошує, що у спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання слід вирішувати в контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Суд, ухвалюючи рішення, також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04), згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) №303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Оскільки суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, тому судові витрати, понесені позивачем на сплату судового збору, слід залишити за останнім.

Відповідач ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву просила понесені нею витрати на правничу допомогу покласти на позивача.

У частині другій статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

До закінчення судових дебатів стороною відповідача подано до суду докази понесення витрат на правничу допомогу.

У стаття 59 Конституції України закріпила право кожної людини на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 (справа № 379/1418/18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

27 жовтня 2025 року між адвокатом Усовим Юрієм Вікторовичем та ОСОБА_1 було укладено договір про надання правничої допомоги.

Згідно з актом прийому-передачі наданих послуг від 11.12.2025, адвокат Усов Ю.В. та ОСОБА_1 погодили, що вартість наданих послуг, згідно з договором про надання правничої допомоги від 27.10.2025, становить фіксований розмір в сумі 20 000,00 грн.

Відповідно до копії квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №12 від 27.10.2025, ОСОБА_1 сплатила на користь ОСОБА_55 кошти в сумі 20 000,00 грн.

Отже, стороною відповідача подано докази на підтвердження обсягу наданих правничих послуг, виконаних робіт та їх вартість.

Оскільки суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, з нього підлягають стягненню на користь відповідача ОСОБА_1 витрати, понесені нею на правничу допомогу, в сумі 20 000,00 грн.

Крім того, сторона відповідача під час судових дебатів просила також покласти на позивача понесені ОСОБА_1 витрати на залучення фахівця.

Установлено, що відповідач ОСОБА_1 понесла витрати, пов`язані зі складанням висновку фахівця за результатами проведення психологічного дослідження малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , підготовленого доктором психологічних наук, професором, головою Вінницького обласного відділення Української асоціації сімейних психологів, психологом Психологічного Центру «FIDES» Шпортун Оксаною Миколаївною.

Слід зазначити, що Цивільний процесуальний кодекс України не містить положень, які б регламентували залучення фахівця під час розгляду справи.

У цивільному провадженні психолог може приймати участь як: спеціаліст або свідок. Якщо психолог має статус судового експерта, то він також може приймати участь в судовому засіданні, як судовий експерт.

Згідно з ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 ЦПК України, свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи.

У частині першій статті 72 ЦПК України визначено, що експертом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи.

Згідно з ч. 1 ст. 74 ЦПК України, спеціалістом є особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками, необхідними для застосування технічних засобів, і призначена судом для надання консультацій та технічної допомоги під час вчинення процесуальних дій, пов`язаних із застосуванням таких технічних засобів (фотографування, складання схем, планів, креслень, відбору зразків для проведення експертизи тощо).

Враховуючи, що поданий до суду висновок фахівця за результатами проведення психологічного дослідження малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , складений доктором психологічних наук, професором, головою Вінницького обласного відділення Української асоціації сімейних психологів, психологом Психологічного Центру «FIDES» ОСОБА_49 , не є експертним висновком (відсутні відомості, що психолог ОСОБА_56 має статус судового експерта), а питання про залучення такого психолога у якості спеціаліста або свідка судом не вирішувалося, такий висновок фахівця був досліджений та прийнятий судом як письмовий доказ сторони, тому понесені ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі складанням висновку фахівця, слід залишити за останньою.

Відповідно до частин дев`ятої та десятої статті 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Вінницький районний суд Вінницької області ухвалою від 15.10.2025 частково задовольнив заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову; забезпечив позов ОСОБА_2 до закінчення розгляду цивільної справи № 127/28654/25: заборонив ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , вчиняти будь-які дії, направлені на вчинення перешкод у побаченнях і спілкуванні батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язав ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , забезпечити спілкування (контакт) батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом відеозв?язку, телефонного зв?язку, зокрема, але не виключно, з використанням соціальних мереж (Telegram, Viber, WhatsApp) та/або програм Zoom; зобов?язав ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , повідомляти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про факти захворювання і заплановані/ургентні медичні втручання та лікування малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов?язав ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , надавати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , інформацію про відвідування дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дошкільних навчальних закладів, гуртків, секцій тощо; заборонив ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , особисто або через третіх осіб вивозити малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України без дозволу його батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; заборонив малолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у будь-чиєму супроводі перетинати без дозволу його батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , державний кордон України; в іншій частині заяву про забезпечення позову залишив без задоволення.

Оскільки суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, тому застосовані ухвалою від 15.10.2025 заходи забезпечення позову слід скасувати.

Керуючись статтями 4, 12, 76-82, 89, 95, 133, 137, 141, 158, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міністерство юстиції України, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання незаконним вивезення та утримання малолітньої дитини на території України та повернення її до місця постійного проживання залишити без задоволення.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати на правничу допомогу в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн 00 коп.

Скасувати заходи забезпечення позову, застосовані Вінницьким районним судом Вінницької області ухвалою від 15.10.2025, у виді заборони ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , вчиняти будь-які дії, направлені на вчинення перешкод у побаченнях і спілкуванні батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , забезпечити спілкування (контакт) батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом відеозв?язку, телефонного зв?язку, зокрема, але не виключно, з використанням соціальних мереж (Telegram, Viber, WhatsApp) та/або програм Zoom; зобов?язання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , повідомляти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про факти захворювання і заплановані/ургентні медичні втручання та лікування малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов?язання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , надавати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , інформацію про відвідування дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дошкільних навчальних закладів, гуртків, секцій тощо; заборони ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), ІНФОРМАЦІЯ_4 , особисто або через третіх осіб вивозити малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України без дозволу його батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; заборони малолітній дитині ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у будь-чиєму супроводі перетинати без дозволу його батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , державний кордон України.

Рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Позивач ОСОБА_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_7 .

Відповідач ОСОБА_1 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Міністерство юстиції України, адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, адреса місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Соборна, 50.

Дата складення повного судового рішення 19.12.2025.

СУДДЯ