Дата документу 16.12.2025
Справа № 501/3881/25
16 грудня 2025 року Чорноморський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,
за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за
відповідача ОСОБА_2
предмет та підстави позову: про визнання права власності
учасники справи не з`явились
ухвалив рішення про наступне та
І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності, згідно якого просить суд визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/3 частину квартири, загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування №1784 від 22.07.2025, виданого приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К., належать 2/3 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
Інша 1/3 частина зазначеної квартири належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.06.1993, виданого згідно розпорядження органу приватизації №401 від 24.06.1993, зареєстрованого в Іллічівському БТІ 17.06.2002.
В зазначеній квартирі позивач проживає з 1971 року.
З червня 2002 року батько позивача ОСОБА_2 змінив місце проживання та не проживає в квартирі, його місцеперебування позивачу невідоме.
Позивач стверджує в позові, що з червня 2002 року, тобто на протязі більше 23 років, проживаючи у квартирі, 1/3 частина якої належить на праві власності ОСОБА_2 , безперервно, відкрито і добросовісно оплачував всі комунальні платежі за електроенергію, газ, водопостачання, вивіз сміття, несе інші витрати для забезпечення нормального існування та схоронності квартири, підтримує чистоту і порядок в квартирі, володіє вказаною квартирою відкрито. Цей факт підтверджується копіями квитанцій про оплату комунальних платежів, що додані до матеріалів справи.
Враховуючи вищезазначені обставини, позивач звернувся до суду з відповідним позовом за набувальною давністю у порядку ст.344 ЦК України.
Сторони були належним чином сповіщені про судовий розгляд справи, однак до суду не з`явились.
Позивач у позові просить суд розглядати справу без його участі.
Відповідач відзиву на позов не надав.
ІІ. Інші процесуальні дії у справі.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 04.09.2025 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.49).
Ухвалою судді від 26.09.2025 позовну заяву залишено без руху (а.с.55-56).
Ухвалою судді від 10.10.2025 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з викликом сторін (а.с.62-63).
Ухвалою суду від 12.11.2025 закрито підготоче судове засідання, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.62-63).
Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій підтримав в повному обсязі позовні вимоги, розгляд справи просить провести без його участі.
Згідно ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач також викликався в суд через оголошення на офіційному веб-порталі «Судової влади України» (а.с.88 зворотній бік, 90). Згідно інформації, опублікованої на офіційному веб-порталі «Судова влада України» в розділі «Оголошення про виклик до суду», відповідач був повідомлений про місце, дату та час розгляду справи, але у судове засідання так і не з`явився, тому, на підставі ст.280 ЦПК України проведено заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.
Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування № 1784 від 22.07.2025, виданого приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К., належать 2/3 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-12, 14).
Інша 1/3 частина зазначеної квартири належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.06.1993, виданого згідно розпорядження органу приватизації №401 від 24.06.1993, зареєстрованого в Іллічівському БТІ 17.06.2002 (а.с.15-17).
Згідно письмових пояснень свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , (а.с.65, 72, 77), позивач ОСОБА_1 на протязі більше 23 років, проживаючи у квартирі, 1/3 частина якої належить на праві власності ОСОБА_2 , безперервно, відкрито і добросовісно оплачував всі комунальні платежі за електроенергію, газ, водопостачання, вивіз сміття, несе інші витрати для забезпечення нормального існування та схоронності квартири, підтримує чистоту і порядок в квартирі, володіє вказаною квартирою відкрито.
Факт оплати позивачем комунальних платежів підтверджується копіями абонентських книжок та квитанцій, що містяться в матеріалах даної цивільної справи (а.с.21-48).
ІV. Оцінка Суду.
Статтями 16, 328 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Згідно ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.
Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.
Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.
При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:
- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;
- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;
- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п.9 Постанови).
Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.
Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.
При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю (п.11 Постанови).
Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.
Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади (п.13 Постанови).
Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.
Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першоїстатті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") (п.14 Постанови).

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування №1784 від 22.07.2025, виданого приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р.К., належать 2/3 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.10-12, 14).

Інша 1/3 частина зазначеної квартири належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.06.1993, виданого згідно розпорядження органу приватизації №401 від 24.06.1993, зареєстрованого в Іллічівському БТІ 17.06.2002 (а.с.15-17).

Згідно письмових пояснень свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , (а.с.65, 72, 77), позивач ОСОБА_1 на протязі більше 23 років, проживаючи у квартирі, 1/3 частина якої належить на праві власності ОСОБА_2 , безперервно, відкрито і добросовісно оплачував всі комунальні платежі за електроенергію, газ, водопостачання, вивіз сміття, несе інші витрати для забезпечення нормального існування та схоронності квартири, підтримує чистоту і порядок в квартирі, володіє вказаною квартирою відкрито.

Факт оплати позивачем комунальних платежів підтверджується копіями абонентських книжок та квитанцій, що містяться в матеріалах даної цивільної справи (а.с.21-48).

Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і понад 23 років продовжує відкрито, безперервно користуватися спірним нерухомим майном, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на нього за набувальною давністю.

Згідно з нормами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для надання оцінки решті доводів, наведених стороною по справі в обґрунтування власної правової позиції, оскільки їх дослідження судом у будь-якому випадку не матиме наслідком спростування висновків, до яких суд дійшов по тексту рішення вище щодо суті позовних вимог.

Керуючись ст.ст.12, 76 - 81, 200, 258, 259, 264 - 265, 268, 354, 355 ЦПК України, УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на 1/3 частину квартири, загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 29,4 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним-процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним-процесуальним кодексом України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Чорноморського міського

Суду Одеської області М.І.Петрюченко