Справа № 505/3044/25
Провадження № 2/496/3794/25
У Х В А Л А

21 жовтня 2025 року Суддя Біляївського районного суду Одеської області Пендюра Л.О., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітніх дітей без згоди батька,

УСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до Подільського міськрайонного суду Одеської області через підсистему «Електронний суд» із позовною заявою, в якій просить надати дозвіл на реєстрацію місця проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди батька ОСОБА_2 .

Ухвалою Подільського міськрайонного суду Одеської області 11.09.2025 року вказану позовну заяву було передано за підсудністю на розгляд до Біляївського районного суду Одеської області, оскільки відповідно до даних Єдиного державного демографічного реєстру від 10.09.2025 року адресою реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_2 є: АДРЕСА_2 , що територіально відноситься до Біляївського районного суду Одеської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються, а частина 2 вказаної статті зазначає, що справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

Перевіривши відповідність позовної заяви вимогам, викладеним в статтях 175, 177 ЦПК України, вважаю, що позовну заяву слід залишити без руху з наступних підстав.

Відповідно до п. п. 2, 8, 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

В порушення вказаних вимог позовна заява не містить повну адресу місця проживання позивачки, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету у сторін по справі, перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви, зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Окрім того, позовна заява не містить посилання на докази звернення позивачки та відмови їй у реєстрації місця проживання малолітніх дітей відповідно до Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» та ст. 33 Постанови КМУ від 07.02.2022 № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад».

Відповідно до частини першої статті 177 ЦПК України позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.

У разі подання до суду позовної заяви та документів, що додаються до неї, в електронній формі через електронний кабінет позивач зобов`язаний додати до позовної заяви доказ надсилання іншим учасникам справи копій поданих до суду документів з урахуванням положень статті 43 цього Кодексу.

Згідно з частиною сьомою статті 43 ЦПК України у разі подання до суду в електронній формі заяви по суті справи, зустрічного позову, заяви про збільшення або зменшення позовних вимог, заяви про зміну предмета або підстав позову, заяви про залучення третьої особи, апеляційної скарги, касаційної скарги та документів, що до них додаються, учасник справи зобов`язаний надати доказ надсилання таких матеріалів іншим учасникам справи.

Такі документи в електронній формі направляються з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, шляхом надсилання до електронного кабінету іншого учасника справи, а у разі відсутності в іншого учасника справи електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність в іншого учасника справи електронного кабінету - у паперовій формі листом з описом вкладення.

Позовна заява надіслана до суду в електронній формі через підсистему «Електронний суд», проте доказів надсилання копії позовної заяви та копій доданих до неї документів відповідачу не надано.

З огляду на викладене вище, позивачці, окрім іншого, необхідно надати суду докази надсилання копії позовної заяви та копій доданих до неї документів відповідачу з урахуванням положень статті 43 ЦПК України (шляхом надсилання до електронного кабінету відповідача, а у разі відсутності у нього електронного кабінету чи відсутності відомостей про наявність у відповідача електронного кабінету у паперовій формі листом з описом вкладення).

Відповідно до частини четвертої статті 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Разом із позовною заявою від позивачки до суду надійшло клопотання про звільнення від сплати судового збору, в якому вона вказує, що одна виховує двох малолітніх дітей та має дитячі виплати у розмірі 860 грн. Посилаючись на те, що вона знаходиться у скрутному матеріальному становищі, а також на те, що справа стосується прав та інтересів малолітніх дітей, позивачка просить звільнити її від сплати судового збору у повному обсязі.

Згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру судовий збір справляється у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» встановлено, що прожитковий мінімум для працездатних осіб у 2025 році з 01 січня становить 3028 грн.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Отже, при подачі даного позову до суду позивачці необхідно було сплатити судовий збір з урахуванням пониженого коефіцієнту у розмірі 968 грн 96 к. (1211 грн 20 к. х 0,8).

Частиною першою статті 136 ЦПК України визначено, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

За змістом статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача фізичної особи за попередній календарний рік; або позивачами є: військовослужбовці; батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Тобто законом передбачено перелік умов, за наявності яких суд, враховуючи майновий стан сторони, вправі звільнити позивача (фізичну особу) від сплати судового збору.

Водночас, єдиною підставою для звільнення від сплати судового збору, розстрочення, відстрочення його сплати чи зменшення його розміру є врахування судом майнового стану сторони.

Вищезазначена норма закріплює дискреційне право суду відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати. Його реалізація не може призводити до порушення принципу процесуальної рівноправності сторін та знаходиться в безпосередній залежності від доведеності за допомогою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів обставин щодо того, що скрутне майнове становище особи не дозволяє їй сплатити судовий збір у встановленому чинним законодавством розмірі.

Оцінюючи фінансовий стан особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового стану (§ 44 рішення Європейського суду з прав людини від 26 липня 2005 року у справі «Kniat v. Poland»; § 63, 64 рішення Європейського суду з прав людини від 26 липня 2005 року у справі «Jedamskiand Jedamska v. Poland»).

При цьому позивачка, звертаючись до суду з вимогою про звільнення від сплати судового збору у повному обсязі, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження свого скрутного матеріального становища та неможливості сплатити судовий збір у визначеному законом розмірі.

Саме лише посилання позивачки на скрутне матеріальне становище без надання доказів на підтвердження цих обставин не може вважатися достатньою підставою для звільнення від сплати судового збору, що узгоджується із статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою судові процедури повинні бути справедливими для всіх учасників процесу.

Європейський суд з прав людини вказав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року, пункт 59).

Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі «Шишков проти Росії» («Shishkov v. Russia») від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

У пункті 29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, що відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір» та статті 81 ЦПК України єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім`ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім`ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо).

Скрутне матеріальне становище це умови існування фізичної особи, які проявляються перш за все при відсутності грошових коштів та інших майнових засобів, що необхідні для задоволення потреб фізичної особи та придбання речей першої необхідності продуктів харчування, медичних ліків, одягу тощо.

Окрім того, незадовільний матеріальний стан залежить і від відсутності у особи нерухомості, депозитів, акцій, активів у фінансових установах, документів про відсутність доходів членів сім`ї, довідки про склад сім`ї, відсутність чи наявність виплат соціальної допомоги тощо.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду по справі № 456/3294/15 (провадження № 61-55960св18) від 28 січня 2020 року.

Приймаючи до уваги те, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження скрутного матеріального становища, враховуючи, що однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, а вимога сплати судового збору, виходячи з практики Європейського Суду з прав людини, не може вважатися перешкодою у доступі до правосуддя, у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору позивачці слід відмовити.

Суд, відмовляючи в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору роз`яснює позивачці, що за подачу даного позову до суду їй необхідно сплатити судовий збір у розмірі 968 грн 96 к. та надати оригінал квитанції до суду.

Відповідно до частини першої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

За таких обставин позовну заяву необхідно залишити без руху відповідно до статті 185 ЦПК України, про що повідомити позивачку та надати їй строк для усунення викладених вище недоліків.

Керуючись ст. ст. 175-177, 185 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Прийняти до провадження позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітніх дітей без згоди батька.

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітніх дітей без згоди батька залишити без руху.

Надати позивачці строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня вручення ухвали.

Роз`яснити позивачці, що у випадку невиконання вимог ухвали у встановлений строк заява буде визнана неподаною та повернута відповідно до вимог частини третьої статті 185 ЦПК України.

Копію ухвали невідкладно надіслати позивачці.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга в частині визначення розміру судового збору протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області.

Повний текст ухвали складено 21.10.2025 року.

Суддя Л.О. Пендюра