Справа № 147/1456/25
Провадження № 22-ц/801/2592/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Почкіна О. М.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 рокуСправа № 147/1456/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Сопруна В. В., Стадника І. М.

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

Рішення ухвалила суддя Почкіна О. М.

Рішення ухвалено у відсутності учасників справи в с-щі Тростянець

Повний текст рішення складено 13 жовтня 2025 року,

Встановив:

У серпні 2025 року ТОВ «Діджи Фінанс» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 квітня 2016 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено угоду № 200519372 щодо кредитування.

Відповідно до умов кредитного договору (на умовах повернення, платності, строковості) банк надав позичальнику у користування кредитні кошти в розмірі 7359,60 грн., з встановленим строком користування з 29 квітня 2016 року по 29 квітня 2018 року, а відповідач зобов`язалася повернути отримані кошти у встановлений в кредитному договорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

У подальшому, 20 липня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», на підставі договору № 7_БМ від 20 липня 2020 року, укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071 проведеного 15 червня 2020 року, що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі № 910/11298/16, відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за даним кредитним договором.

Таким чином, банк, правонаступником якого є позивач, виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, в той же час відповідач порушив умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами в повному обсязі та в визначений строк.

Станом на 07 серпня 2025 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 20 100,56 грн., з яких: 6930,27 грн. - заборгованість за кредитом; 13 170,29 грн. - заборгованість за відсотками.

Заборгованість розрахована станом на дату укладання до договору факторингу №7_БМ від 20 липня 2020 року укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» та зафіксована у додатку до договору - реєстрі кредитних договорів.

У зв`язку із викладеним позивач просив стягнути із відповідача 26 303,24 грн., яка складається із: заборгованості за кредитним договором - 20 100,56 грн., суми збитків з урахуванням 3% річних - 1807,40 грн., і суми збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 4395,28 грн., що передбачено статтею 625 ЦК України.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2025 року позов ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором 200519372 від 29 квітня 2016 року у розмірі 9093,43 грн., з яких: 6930,27 грн. - основна сума заборгованості за тілом кредиту; 1540,00 грн. - сума інфляційних втрат, 623,16 грн. - 3 % річних.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» 837,32 грн. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , пославшись на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення суду, ухваленого із неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права, просить скасувати його і ухвалити нове про відмову у задоволені позовної заяви ТОВ «Діджи Фінанс».

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що судом першої інстанції не вірно враховані як належні докази: виписка по особовому рахунку та розрахунок заборгованості за кредитним договором № 200519372 від 29 квітня 2016 року. Виписка по особовим рахункам вказана з 23 травня 2016 року по 27 липня 2020 року, в заяві № 200529372 від 29 квітня 2016 року вказаний рахунок клієнта № НОМЕР_1 . Також у вказаній виписці по рахунку зазначена початкова дата руху коштів - 23 травня 2016 року. Жодного доказу на підтвердження того, що позичальнику відповідно до умов договору від 29 квітня 2016 року замість рахунку № НОМЕР_1 відкрито будь-який інший не надано.

Надані позивачем виписки не підписані, тому не можуть бути враховані судом як належні та допустимі докази.

Розрахунок заборгованості складений самим позивачем, а тому інформація зазначена в ньому, з умови відсутності первинних документів, на підставі яких розрахунок був складений, не може бути доказом наявності заборгованості за договором, на якій наполягає позивач.

Наданий позивачем на кількох аркушах додаток № 1 до договору про відступлення прав вимоги № 7_БМ від 20 липня 2020 року не прошитий, не може становити цілий документ, із якого неможливо встановити чи занесена відповідач до цього списку боржником. Сам по собі витяг з реєстру кредитних договорів до договору факторингу № 7_БМ від 20 липня 2020 року, не є достатнім і беззаперечним доказом переходу прав вимоги та існування заборгованості, оскільки свідчить лише про перелік осіб, які уклали договори з первісним кредитором і які не виконали умови кредитних договорів. Позивачем не надано акту прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу, у якому було б зазначено про передачу права грошової вимоги за кредитним договором № 200519372 . Наявний в матеріалах справи реєстр боржників не є належним доказом, оскільки не містить дати, підписів сторін, а є лише додатком до вказаного договору і оформлений не належним чином.

Крім того, відповідач сплачувала кредит первісному кредитору, погасила повністю кредит, оплату здійснювала через термінали, жодних повідомлень про заміну кредитора іншою стороною не отримувала, куди пішли кошти вона не знає, сплачувала на рахунок, який був зазначений в заяві-угоді.

Суд першої інстанції врахував всі докази, надані позивачем, не перевіривши обґрунтованість суми позову, оскільки з наданих доказів не можливо встановити чи здійснювала відповідач платежі по договору та за який період і за якою ставкою їй нараховані відсотки, коли вона зупинила виплачувати тощо. Первісний кредитор не звертався до боржника із досудовою вимогою про сплату боргу або про з`ясування причини такого непогашення.

Позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження визначеного ним у позовній заяві розміру заборгованості відповідача за кредитним договором.

Також суд першої інстанції мав би перевірити чи в рамках строку позовної давності був поданий позов, чого не зробив.

Позивач ТОВ «Діджи Фінанс» надав відзив на апеляційну скаргу, у якому вказав, що проти неї заперечує, рішення суду вважає законним і обґрунтованим, таким, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без призначення судового засідання та без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 29 квітня 2016 року укладено кредитний договір № 200519372 про надання споживчого кредиту на придбання товарів в сумі 7359,60 грн. на строк 730 днів із 29 квітня 2016 року по 29 квітня 2018 року. Розмір процентної ставки 0,0001% річних, щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості: 3 %, починаючи з 11 місяця дії договору. Сукупна вартість кредиту: 50,57 % річних. Щомісячний платіж за кредитом становить 455,00 грн., що сплачується до 29 числа кожного місяця. Останній платіж за кредитом становить 465,56 грн.

Згідно з п. 3.1 заяви № 200519372, ОСОБА_1 власноручно підписавши її 29 квітня 2016 року, погодила дії банку щодо надання їй кредиту, відкриття рахунку та зарахування на нього кредиту, які банк здійснить протягом 30 днів з дня підписання цієї заяви. Кредит надається для забезпечення фінансування потреб, які містять разовий та чітко визначений цільовий характер - на придбання товару. Прийняттям банком оферти будуть його дії по відкриттю карткового рахунку, здійсненні протягом 30-ти календарних днів з дати цієї заяви (вказаної в кінці заяви).

Кредитний договір складають та є його невід`ємними частинами: заява № 200519372, графік платежів, що містить крім іншого, інформацію про дати та розмір чергових платежів.

Підтвердженням укладення договору є: заява (оферта) № 200519372 від 29 квітня 2016 року; анкета 27511461 від 29 квітня 2016 року; графік платежів за кредитним договором 200519372 від 29 квітня 2016 року; довідка про умови кредитування (а. с. 15, 16, 17 зворот, 18 зворот).

Вказані документи містять особистий підпис позичальника ОСОБА_1 .

Видаткова накладна № ОФТ-0059-12451833 від 29 квітня 2016 року, рахунок-фактура № ОФТ-0059-12190083 від 29 квітня 2016 року та фіскальний чек про оплату товару, підтверджують отримання відповідачем товару, який зазначений в заві (оферті) № 200519372 від 29 квітня 2016 року (а. с. 19, 20).

20 липня 2020 року між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 7_БМ, у відповідності до якого ПАТ «Банк Михайлівський» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до ОСОБА_1 за кредитним договором № 200519372 від 29 квітня 2016 року (а. с. 22-26).

Згідно пункту 2 договору про відступлення прав вимоги, ТОВ «Діджи Фінанс» в день настання відкладальної обставини відповідно до п. 16-1 цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання ПАТ «Банк Михайлівський» у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у додатку № 1 до цього договору, право вимагати сплати неустойки, пеней, штрафів, передбачених основними договорами, право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 ЦК України (індекс інфляції, 3,0 % річних), право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за основними договорами тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до цього договору. права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржника, що надане банку відповідно до умов основних договорів.

На виконання вимог п. 4 договору про відступлення прав вимоги № 7_БМ від 20 липня 2020 року ТОВ «Діджи Фінанс» сплатило на користь ПАТ «Банк Михайлівський» ціну договору на підставі протоколу, сформованого за результатами відкритих торгів (аукціону) - № UA-EA-2020-06-09-000032-b від 15 червня 2020 року, переможцем яких стало ТОВ «Діджи Фінанс», у розмірі 5 307 308,39 грн. (а. с. 24).

Відповідно до витягу з реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами (додаток № 1) до договору № 7_БМ про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року, ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 200519372 від 29 квітня 2016 року в сумі 20 100,56 грн., з яких заборгованість за кредитом - 6930,27 грн., заборгованість по відсотках - 13 170,29 грн. (а. с. 25-26).

Згідно розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № 200519372 від 29 квітня 2016 року, інфляційних втрат та 3% річних, основна сума заборгованості за договором складає - 20 100,56 грн., інфляційні витрати за період з 25 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року - 4395,28 грн., 3% річних - 1807,40 грн. (а. с. 21).

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 01 липня 2021 року у справі № 910/11298/16 (набрала законної сили 01 липня 2021 року), апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» на рішення Господарського суду міста Києва від 04 березня 2021 року задоволено. Рішення Господарського суду міста Києва від 04 березня 2021 року скасовано в частині немайнових вимог, з ухваленням нового рішення про задоволення позову ТОВ «Діджи Фінанс» у цій частині. Застосовано наслідки нікчемності договору факторингу від 19 травня 2016 року № 1905, а саме: зобов`язано ТОВ «ФК «Плеяда» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно з договором факторингу від 19 травня 2016 року № 1905 та актів прийому-передачі від 20 травня 2016 року № 1 і № 2. Визнано відсутніми у ТОВ «ФК «Плеяда» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19 травня 2016 року № 1905, реєстрах прав вимог від 19 травня 2016 року № 1 та від 20 травня 2016 року № 2 до цього договору та актах прийому-передачі від 20 травня 2016 року № 1 і № 2 до договору факторингу. Визнано недійсним договір факторингу від 20 травня 2016 року № 1, укладений між ТОВ «ФК «Плеяда» та ТОВ «ФК «Фагор». Зобов`язано ТОВ «ФК «Фагор» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський» згідно договору факторингу від 19 травня 2016 року № 1905 та актів прийому-передачі до нього від 20 травня 2016 року № 1 і № 2. Визнано відсутніми у ТОВ «ФК «Фагор» будь-яких майнових прав (прав вимоги) до боржників, перелік яких зазначено у договорі факторингу від 19 травня 2016 року № 1905, реєстрах прав вимог до нього від 19 травня 2016 року № 1 та від 20 травня 2016 року № 2, актах прийому-передачі від 20 травня 2016 року до зазначеного договору факторингу № 1 і № 2 та в договорі факторингу від 20 травня 2016 року № 1 та додатках до нього (а. с. 28-43).

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № 66483131 від 29 грудня 2022 року, виконавче провадження з примусового виконання наказу № 910/11298/16 від 12 липня 2021 року, виданого Господарським судом міста Києва про зобов`язання ТОВ «ФК «Плеяда» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський», згідно з договором факторингу від 19 травня 2016 року № 1905 та актів прийому-передачі від 20 травня 2016 року № 1 і № 2, закінчено у зв`язку виконання вимог виконавчого документа приватним виконавцем виконавчого округу Львівської області Пиць А. А., в повному обсязі (а. с. 44).

Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 від 17 січня 2023 року, винесеної приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Телявським А. М., виконавче провадження з примусового виконання наказу № 910/11298/16 від 12 липня 2021 року, виданого Господарським судом міста Києва про зобов`язання ТОВ «ФК «Фагор» передати ТОВ «Діджи Фінанс» документи, отримані ним від ПАТ «Банк Михайлівський», згідно договору факторингу від 19 травня 2016 року № 1905 та актів прийому-передачі від 20 травня 2016 року № 1 і № 2, закінчено згідно заяви стягувача за вхідним № 23 від 17 січня 2023 року, в якій зазначено, що станом на 23 грудня 2022 року боржником фактично у повному обсязі виконано умови виконавчого документа (а. с. 45).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із встановленого факту укладення кредитного договору між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 , умови якого банком виконані, а відповідачем належним чином не виконані: кредит позичальник не повернула, проценти за користування кредитними коштами не сплатила. З урахуванням заявленої позивачем до стягнення основної суми заборгованості за тілом кредиту в 6930,27 грн. і такий розмір заборгованості встановлений судом, тому вона підлягає до стягнення із відповідача. Оскільки позивачем не наданий розрахунок нарахованих відсотків, умовами договору розмір процентної ставки становить 0,0001 % річних, а зі змісту кредитного договору не вдалося суду встановити порядок нарахування заявлених відсотків, тому відсутні підстави для стягнення заявлених позивачем відсотків в розмірі 13 170,29 грн. Позивачем надані належні, допустимі й достатні докази переходу до нього права вимоги за кредитним договором № 200519372 від 29 квітня 2016 року. За правилами статті 625 ЦК України суд прийшов до висновку про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних від суми заборгованості, яка підлягає до стягнення.

Судове рішення позивач не оскаржив.

Апеляційний суд вважає такий висновок суду першої інстанції правильним.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

За змістом частини другої статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором.

У відповідності до частини 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За статтями 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом заміна кредитора у зобов`язанні не вимагає згоди на це боржника, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно з частиною 2 статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, чи який вважає, що йому не надано належних доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредиту, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору (а не новому) і таке виконання є належним. Інших правових наслідків факт не повідомлення боржника про заміну кредитора чи ненадання йому доказів на підтвердження відступлення прав вимоги новому кредитору законом не передбачено.

Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Згідно з частиною першою статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Суд першої інстанції, встановивши такі обставини справи, із застосуванням наведених норм матеріального права, прийшов до вірного висновку про обґрунтованість заявлених позивачем до відповідача вимог в частині стягнення основної суми боргу за тілом кредиту розміром 6930,27 грн. та недоведеності вимог позивача в частині стягнення із відповідача відсотків в сумі 13 170,29 грн.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки позичальник ОСОБА_1 не виконала грошове зобов`язання за кредитним договором № 200519372 від 29 квітня 2016 року у визначений цим договором строк і кредитор - ТОВ «Діджи Фінанс» заявив вимогу до неї, тому суд ухвалив рішення про стягнення інфляційних втрат за прострочення і 3 % річних від простроченої суми, розмір яких вирахуваний судом від суми заборгованості за тілом кредиту, що підлягає до стягнення.

Доводи апеляційної скарги в тому, що судом першої інстанції не вірно враховані як належні докази: виписка по особовому рахунку та розрахунок заборгованості за кредитним договором № 200519372 від 29 квітня 2016 року, апеляційним судом не приймаються, оскільки в матеріалах справи відсутній такий доказ як виписка по особовому рахунку, а в розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № 200519372 від 29 квітня 2016 року зазначена основна сума заборгованості за договором - 20 100,56 грн. і цей розрахунок проведений з метою нарахування інфляційних втрат та 3 % річних.

При цьому в реєстрі договорів, права вимоги за якими відступаються та боржників за такими договорами, за № 7668 вказано: боржник ОСОБА_1 , номер кредитного договору - 200519372, укладений 29 квітня 2016 року; розмір права вимоги: загальний розмір заборгованості - 20 100,56 грн., розмір заборгованості за основним зобов`язанням - 6930,27 грн., розмір заборгованості за нарахованими процентами - 13 170,29 грн.

Доводи апеляційної скарги в частині неналежності доказів щодо підтвердження прав вимоги нового кредитора - позивача у справі ТОВ «Діджи Фінанс», згідно договору № 7_БМ про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року, спростовуються наступним.

Положеннями статей 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі статтею 1081 ЦК України, клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

По справі встановлено, що право вимоги до ОСОБА_1 перейшло від первісного кредитора ПАТ «Банк Михайлівський» до ТОВ «Діджи Фінанс».

Укладаючи договір про відступлення прав вимоги, сторони обумовили умову, яка полягає у тому, що передача права вимоги здійснюється на підставі Реєстру прав вимог, який є невід`ємним додатком № 1 до цього договору, у якому зазначено перелік кредитних договорів та боржників за ним.

У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі №753/20537/18 відображений правовий висновок, згідно з яким, належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.

В матеріалах справи наявний договір № 7_БМ про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року; реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами (додаток № 1); платіжна інструкція № 25 від 09 липня 2020 року, яка свідчить про здійснену ТОВ «Діджи Фінанс» оплату на користь ПАТ «Банк Михайлівський» на підставі протоколу, сформованого за результатами відкритих торгів (аукціону) - № UA-EA-2020-06-09-000032-b від 15 червня 2020 року, переможцем яких стало ТОВ «Діджи Фінанс», суми 5 307 308,39 грн. (а. с. 22-23, 24, 25-26).

Матеріали справи не містять доказів визнання судом цього договору № 7_БМ від 20 липня 2020 року недійсним. За таких обставин, діє презумпція правомірності правочину, оскільки його недійсність прямо законом також не встановлена.

Надані позивачем: договір № 7_БМ про відступлення прав вимоги від 20 липня 2020 року; реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами (додаток № 1) та платіжна інструкція № 25 від 09 липня 2020 року, є самостійними та достатніми доказами заявлених вимог та є належними й допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах. Відтак, позивач набув право вимоги до відповідача на законних підставах і в порядку, визначеному чинним законодавством.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги в тому, що відповідач сплачувала кредит первісному кредитору і погасила повністю кредит, оскільки зазначивши про таке, відповідач не надала жодних належних доказів про відсутність боргу за даним кредитним договором. Такі докази, згідно вимог статей 12, 81 ЦПК України, саме вона як відповідач у заперечення заявлених до неї позовних вимог зобов`язана надати.

Доводи апеляційної скарги в тому, що суд першої інстанції врахував всі докази, надані позивачем, не перевіривши обґрунтованість суми позову, є надуманими та не відповідають дійсності, оскільки суд першої інстанції здійснив оцінку наданим позивачем доказам, відобразивши це у своєму рішенні, де доведеною сумою заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту), яка підлягає до стягнення, визначив розмір 6930,27 грн., а у стягненні розміру процентів за користування грошовими коштами в сумі 13 170,29 грн. відмовив у зв`язку із відсутністю розрахунку нарахованих відсотків та через відсутність у кредитному договорі порядку нарахування заявлених позивачем відсотків.

Доводи апеляційної скарги в тому, що первісний кредитор не звертався до боржника із досудовою вимогою про сплату боргу або про з`ясування причини такого непогашення, не заслуговують на увагу, оскільки кредитним договором, з умовами якого позичальник погодилася, підписавши його, на первісного кредитора такий обов`язок договором не покладався, а обов`язок по погашенню кредиту, договором покладений на позичальника - відповідача по справі ОСОБА_1 .

Щодо доводів апеляційної скарги в тому, що суд першої інстанції мав би перевірити чи в рамках строку позовної давності був поданий позов, чого не зробив. Такі доводи апеляційним судом не приймаються, оскільки вони не узгоджуються із чинним законодавством з урахуванням наступного.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вбачається із матеріалів справи, у заперечення заявлених позовних вимог відповідач надала 18 вересня 2025 року відзив на позовну заяву (а. с. 64-66), у якому не заявляла про застосування судом позовної давності, а також у матеріалах справи відсутні будь-які заяви чи клопотання відповідача ОСОБА_1 про застосування судом строків позовної давності.

Оскільки позовна давність, згідно вимог частини 3 статті 267 ЦК України застосовується судом лише за заявою сторони, зробленої до винесення судом рішення, і такої заяви до винесення судового рішення стороною у справі - відповідачем ОСОБА_1 , до суду подано не було, тому суд, виконавши вимоги закону, позовну давність не застосував.

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними, на висновки суду першої інстанції не впливають, та спростовані наведеним у змісті постанови.

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, об`єктивно оцінив зібрані та досліджені докази й обґрунтовано дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

За наведених обставин рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування чи зміни, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Відповідно до положень пункту 2 частини 6 статті 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому рішення у ній не підлягає касаційному оскарженню (пункт 2 частини 3 статті 389 ЦПК України).

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.В. Матківська
СуддіВ. В. Сопрун
І. М. Стадник