Справа № 303/4763/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючого судді Заболотного А.М.

секретар судового засідання Желізняк К.П.,

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції, Міністерство оборони України, про встановлення батьківства,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції, Міністерство оборони України, про встановлення батьківства. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї з ОСОБА_5 народився син, ОСОБА_6 . В свідоцтві про народження сина батьком вказано ОСОБА_6 , запис про батька було внесено зі слів матері на підставі ч. 1 ст. 135 СК України. В свою чергу фактично батьком сина є ОСОБА_5 . Так, 09.03.2013 року син був похрещений та на вимогу ОСОБА_5 записаний як ОСОБА_7 . Позивач також вказує на те, що тривалий час проживала з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу в орендованій квартирі. 08.07.2023 року ОСОБА_5 був мобілізований до лав Збройних Сил України. 27.10.2024 року працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 на їх спільну адресу проживання доставлено та вручено сповіщення сім`ї про те, що старший солдат ОСОБА_5 під час активних штурмових дій противника в районі населеного пункту Пречистівка Волноваського району Донецької області загинув. Також, 27.12.2024 року позивачу від побратимів направлено посилку з речами чоловіка, що залишилися після його смерті. Крім того, син ОСОБА_5 від першого шлюбу ОСОБА_8 (відповідач ОСОБА_3 ) також визнавав свого кровного брата і після смерті навіть писав повідомлення, щоб позивач відмовилася через нотаріуса від будь-яких виплат, а мати ОСОБА_5 сама розділить виплату між нею та двома синами загиблого ОСОБА_5 . Таким чином, позивач стверджує, що вона разом з ОСОБА_5 з 20.07.2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 , тобто до його мобілізації, проживали спільно однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У зв`язку з вищенаведеним просить встановити, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_5 є батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та внести відповідні зміни до актового запису про народження сина.

18.07.2025 року від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив в якому зазначається про те, що відповідач позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні. Вказує на те, що його батько ОСОБА_5 дійсно загинув під час активних бойових дій захищаючи Україну. Однак, сповіщення сім`ї було адресові не позивачу, а матері загиблого ОСОБА_4 . Також вважає, що договір оренди не може бути належним доказом спільного проживання його батька та позивача, оскільки інформація в ньому зазначена виключно зі слів позивача. Тим більше не можуть слугувати доказом батьківства свідоцтво про хрещення дитини, оскільки таке свідоцтво не є офіційним документом. Відповідач також вказує на те, що позивач з моменту народження дитини вважала себе одинокою матір`ю та отримувала державну допомогу на утримання дитини. Відповідач вважає, що його батько можливо мав сумніви щодо свого батьківства по відношенню до дитини, тому і не визнав його сином за життя.

21.07.2025 року до суду надійшов відзив від відповідача ОСОБА_4 з аналогічним змістом відзиву ОСОБА_3 . Відповідач позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні.

29.07.2025 року від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Міністерства оборони України надійшли пояснення щодо позову в яких зазначається про те, що обґрунтування позовної заяви є недостатніми, належні докази для визнання загиблого батьком дитини позивача у судовому порядку немає. Також вказується на те, що позивач перебувала в статусі матері-одиначки та, імовірно, отримувала державну допомогу, пільги. Основним же критерієм для визначення статусу одинокої матері є виховання та утримання дитини без участі батька. Вважають, що підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунулогічної експертизи.

Ухвалою суду від 02.07.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Підготовче судове засідання призначено на 30.07.2025 року та за клопотанням відповідача відкладено на 24.09.2025 року.

Ухвалою суду від 24.09.2025 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 05.11.2025 року, відкладено на 27.11.2025 року та на 17.12.2025 року.

Ухвалою суду від 17.12.2025 року в задоволенні клопотання представника позивача, адвоката Герасько М.М., про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, просила його задовольнити із зазначених в ньому підстав. Додатково пояснила, що із самого народження сина ОСОБА_6 їй та померлому ОСОБА_5 було відомо, що біологічним батьком дитини є саме ОСОБА_5 . Проте, у зв`язку з тим, що у ОСОБА_5 був негативний попередній досвід подружнього життя позивач вирішила за взаємною з ним згодою дитину як зазначила: «записати тільки на себе». Також пояснила, що питання встановлення батьківства виникло у зв`язку із грошовими виплатами на померлого ОСОБА_5 як військовослужбовця.

Представник позивач ОСОБА_1 , адвокат Герасько М.М., в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити із зазначених в ньому підстав.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. В поданих 26.11.2025 року та 12.12.2025 року до суду заявах відповідач ОСОБА_3 зазначив, що не має можливості бути присутнім в судових засіданнях, призначених на 27.11.2025 року та на 17.12.2025 року у зв`язку з його участю в навчальному процесі, а тому просить відкласти судові засідання.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини своєї неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення) (ч.ч. 1-4 ст. 223 ЦПК України).

Суд вважає, що вчинив всі дії, передбачені процесуальним законом, для здійснення правосуддя та забезпечення участі сторони відповідача в судовому розгляді справи, неодноразово відкладаючи розгляд справи за клопотаннями представника відповідача.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (рішення ЄСПЛ від 07.07.1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії», заява № 11681/85, п. 35; від 16.02.2017 року у справі «Каракуця проти України», заява № 18986/06).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в п. 1 ст. 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про відсутність передбачених ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи в судовому засіданні. При цьому суд враховує те, що відповідачі в повній мірі скористалися своїми процесуальними правами подавши до суду відзив на позовну заяву. Щодо поважності причин неявки відповідача ОСОБА_3 , то суд зазначає про те, що заявляючи клопотання про відкладення розгляду справи ним так і не виконано свого обов`язку щодо надання доказів на підтвердження обставин, що зумовили його неявку в судове засідання саме у призначену годину, що свідчить про відсутність підстав для визнання причин неявки поважними.

Таким чином суд робить висновок про те, що неявка в судове засідання відповідачів із врахуванням того, що такі про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, не перешкоджає розгляду справи по суті в цьому судовому засіданні.

Представник відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення підготовчого засідання повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив.

Представник Міністерства оборони України в судове засідання не з`явився, в поданій до суду заяві просить провести розгляд справи без його участі.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що відповідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 19.03.2013 року, ОСОБА_6 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю зазначено ОСОБА_1 , батьком - ОСОБА_9 . При цьому відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, відомості про батька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.

Згідно з свідоцтвом про хрещення та миропомазання від 09.02.2013 року, прізвище, ім`я та по батькові дитини зазначено як « ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ».

З наданих суду договорів оренди від 01.06.2021 року та від 01.06.2023 року встановлено, що орендареві ОСОБА_1 передано в користування разом з членами родини, а саме: чоловіком ОСОБА_5 та малолітнім сином ОСОБА_6 квартиру за адресою АДРЕСА_1 , строком на два роки.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 21.11.2023 року ОСОБА_5 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій.

Сповіщенням сім`ї № 356 від 26.10.2024 року, адресованого ОСОБА_4 , повідомлено, що старший солдат ОСОБА_5 під час активних штурмових дій противника в районі населеного пункту Пречистівка Волноваського району Донецької області загинув.

Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 від 29.10.2024 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Також судом встановлено, що відповідно до витягу з наказу № 334-рс від 05.11.2024 року старшого солдата ОСОБА_5 виключено зі списків особового складу Збройних Сил України у зв`язку із загибеллю (смертю). В наказі зазначено найближчих родичів, а саме матір ОСОБА_10 , син ОСОБА_8 , 2004 року народження, та син ОСОБА_11 , 2013 року народження.

Згідно з повідомленням у «Вайбер» розмова йде про розподіл виплати за померлим ОСОБА_5 .

Всі ці докази в їхній сукупності з позиції позивача підтверджують факт батьківства ОСОБА_5 .

Згідно з ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, відповідно до ч. 1 ст. 122 СК України, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Визнання батьківства за рішенням суду передбачено ст. 128 СК України.

За відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Кодексу.

Суд зауважує, що при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, спір про визнання батьківства за рішенням суду, розглядається як засіб захисту прав дитини, тобто міра, спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини.

При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (ч. 1 ст. 135 СК України).

У разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у ч. 3 ст. 128 цього Кодексу (ст. 130 СК України).

Тлумачення ст. 130 СК України свідчить, що закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від даної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.02.2020 року у справі № 643/9245/18 (провадження № 61-16732св19)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.05.2023 року в справі № 592/4443/17 (провадження № 61-9923св22) зазначено, що: «відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі вище перераховані докази в сукупності. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як докази для встановлення батьківства в суді можуть бути досліджені зокрема: листи, телеграми відповідача, в яких він повідомляє про можливість народження чи народження його дитини певною жінкою; заява відповідача за місцем роботи про надання йому відпустки у зв`язку з народженням дитини; показання свідків про виявлення відповідачем турботи про дитину та її матір, обрання імені дитини тощо. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це».

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

У постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року в справі № 760/3977/15 (провадження № 61-2081зпв18) зазначено, що висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено й іншими доказами.

Доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання особою батьківства.

Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17.02.2021 року в справі № 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20).

Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.

Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 21.03.2018 року в справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18), від 29.08.2018 року в справі № 641/9147/15 (провадження № 61-26210св18), від 21.11.2018 року в справі № 225/6301/15-ц (провадження № 61-30047св18), від 12.12.2019 року в справі № 562/1155/18 (провадження № 61-11709св19).

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Згідно з ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, відповідач разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У разі визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Таким чином, норми процесуального права визначають часові межі подання доказів до суду, а також правові наслідки їх недотримання, що полягають у неприйнятті судом таких доказів, за винятком, якщо особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Надаючи оцінку доказам в справі, судом встановлено, що договорами оренди від 01.06.2021 року та від 01.06.2023 року підтверджується факт спільного проживання позивача та ОСОБА_5 тільки з 2021 року, сповіщенням сім`ї № 356 від 26.10.2024 року адресоване матері померлого - ОСОБА_4 , а не позивачу ОСОБА_1 . Решта доказів аналогічно жодним чином не підтверджують достовірно батьківство ОСОБА_5 .

В той же час суд звертає увагу на те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження факту спільного проживання та ведення спільного господарства з часу народження дитини, зокрема, спільних фотографій, інших письмових доказів, зокрема, таких, що би вказували на утримання ОСОБА_5 дитини.

Щодо відсутності висновку експерта у цій справі, то судом дано відповідь на це питання в ухвалі від 17.12.2025 року. В той же час суд враховує, що висновок судової молекулярно-генетичної експертизи у справах про встановлення батьківства є лише одним із засобів доказування, який підлягає оцінці у сукупності із іншими доказами у справі. У разі відсутності висновку судової молекулярно-генетичної експертизи не виключається встановлення батьківства на підставі інших доказів.

З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, в розрізі заявлених позивачем позовних вимог та поданих доказів, судом не встановлено підстав для визнання батьківства, в силу чого в задоволенні позову слід відмовити.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 128, 130, 134, 135 СК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції, Міністерство оборони України, про встановлення батьківства відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ).

Представник позивача: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 ).

Відповідач: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_5 ).

Третя особа: відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Мукачеві Мукачівського району Закарпатської області Західного міжрегіонального управління Міністерства Юстиції (пл. О.Духновича, 2, м. Мукачево, Закарпатська область).

Третя особа: Міністерство оборони України (пр-т. Повітрофлотський, 6, м. Київ).

Повне рішення складено 18.12.2025 року.

Суддя А.М.Заболотний