Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 695/2215/19

номер провадження 2/695/36/25

22 грудня 2025 року м. Золотоноша

Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:

головуючого судді Середи Л.В.;

за участю:

секретаря Оніщенко Н.В.,

представника позивача адвоката Міщенка С.В.,

представника відповідача адвоката Сизька Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Золотоноші у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 р. представником ОСОБА_1 , адвокатом Міщенком С.В. подано до суду позовну заяву до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що із січня 2006 року по 14 лютого 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний факт підтверджується реєстрацією місця проживання позивача, довідкою про вінчання від 14.07.2007 та показаннями свідків. 14 лютого 2009 року сторони зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням суду від 28.11.2018.

Позивач зазначає, що за час спільного проживання (як у фактичних шлюбних відносинах, так і в зареєстрованому шлюбі) за спільні кошти та внаслідок його особистих трудових і фінансових внесків (зокрема, коштів від продажу його власної квартири у 2005 році) було:

- у період 2006-2007 (до офіційного укладення шлюбу) - здійснено суттєве поліпшення майна відповідачки: зокрема здійснено заміну старих дерев`яних вікон на сучасні енергозберігаючі металопластикові вікна (38 799 грн. за розрахунком позивача); ремонт у ванній та туалеті (13 500 грн. за розрахунками позивача), на загальну суму 52 299 грн.;

- у період 2009-2012 рр. (після офіційного укладення шлюбу) здійснено ремонт вітальні, передпокою та кухні (шпаклювання стін, заміна підлоги, встановлення підвісних стель, заміна міжкімнатних дверей) (48 600 грн. за підрахунком позивача); засклення та утеплення лоджії (13 500 грн. за підрахунками позивача); зовнішнє утеплення фасаду квартири пінопластом (5400 грн.), на загальну суму 67 500 грн.

Відтак загальна вартість усіх поліпшень нерухомого майна, на яких наполягає позивач, становить 119 799.00 грн.

Крім того, позивач вказує, що за час спільного проживання та перебування у шлюбі за спільні кошти подружжя було придбано побутову техніку та меблі для облаштування побуту в квартирі відповідачки. Зокрема, було куплено опалювальний котел «Імергаз», набір кухонних меблів, холодильник «MasterCook», пральну машину «Samsung», три телевізори, меблеві гарнітури для вітальні, дитячої кімнати та спальні, а також інше майно, детальний перелік та вартість якого наведені у позовній заяві. Загальна вартість вказаного рухомого майна за розрахунком позивача становить 124 701, 14 грн.

Також, 30 березня 2013 року, під час зареєстрованого шлюбу, сторонами було придбано автомобіль марки «RENAULT SANDERO», 2013 року випуску (VIN-код НОМЕР_1 ), вартість якого на момент купівлі складала 123 700.00 грн. Позивач зауважує, що для придбання авто ним були використані й особисті заощадження у сумі 48 924.18 грн, зняті з його депозитного рахунку. Незважаючи на те, що автомобіль був зареєстрований на ім`я відповідачки, він є об`єктом спільної сумісної власності. Позивач наголошує на тому, що відповідачка в період розірвання шлюбу без його згоди здійснила відчуження вказаного автомобіля на користь третьої особи, а згодом знову переоформила його на себе, що, на думку позивача, свідчить про спробу приховати майно від поділу. Ринкову вартість автомобіля на момент звернення до суду позивач оцінює у 189 000.00 грн.

На підставі викладеного, посилаючись на положення ст.ст. 69, 70, 74 СК України, позивач просить суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з січня 2006 року по 14 лютого 2009 року, визнати майно спільною сумісною власністю та здійснити його поділ шляхом стягнення з відповідачки 1/2 частини вартості виконаних ремонтних робіт у сумі 59 899,50 грн, 1/2 частини ринкової вартості автомобіля у сумі 94 500.00 грн, а також провести поділ меблів та побутової техніки в натурі згідно із запропонованим ним варіантом.

Крім вказаного позивачем понесені судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, орієнтовний розмір яких складає 25 826,20 грн., які позивач просить стягнути із відповідача.

За цих підстав позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 08.07.2019 відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

У лютому 2020 представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач позовні вимоги не визнала в повному обсязі, вважаючи їх безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі.

Відповідачка стверджує, що у період з січня 2006 року по квітень-травень 2007 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, що згідно зі ст. 74 СК України унеможливлює виникнення правового режиму спільної сумісної власності на майно «фактичного подружжя». Реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 у її квартирі з 05.05.2006 пояснює виключно своїм бажанням допомогти йому відновити документи після повернення з РФ, куди він виїхав після продажу власної квартири у 2005 році. Спільне проживання та ведення господарства відповідачка визнає лише з моменту вінчання з 14 липня 2007 року.

Щодо поліпшень квартири та побутового майна ОСОБА_2 зазначає, що квартира АДРЕСА_2 є її особистою приватною власністю (набута в дар у 2003 році). Всі ремонтні роботи та придбання меблів і техніки були здійснені до 2006 року за її власні кошти та допомоги її батька. Позивач не надав належних доказів, що підтверджували б обсяг, вартість та джерела фінансування поліпшень саме за спільні кошти. Додатково вказує, що на момент подання відзиву квартира вже відчужена нею на користь сина ОСОБА_3 за договором дарування від 10.07.2019.

Щодо автомобіля «RENAULT SANDERO» відповідачка наполягає, що транспортний засіб було придбано у 2013 році за кошти, взяті в позику у її батька, що згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначає його як особисту власність. Також вказує, що автомобіль був відчужений нею ще у лютому 2018 року (під час шлюбу), при цьому згода чоловіка на такий правочин презюмувалася відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України. Оскільки позивач не оскаржував правомірність договору купівлі-продажу, вимоги про компенсацію його вартості є необґрунтованими. Наявний у неї на дату звернення до суду автомобіль тієї ж марки придбаний відповідачем 12.03.2019 вже після розірвання шлюбу, робить його поділ неможливим.

Щодо вимоги про стягнення грошової компенсації, посилаючись на норми ст. 71 СК України та ст.ст. 364, 365 ЦК України, а також сталу практику Верховного Суду, відповідачка наголошує, що присудження грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ допускається лише за її згодою та за умови попереднього внесення позивачем відповідної суми на депозитний рахунок суду. Оскільки позивач не надав згоди на отримання компенсації, а відповідачка не погоджується на її виплату та не вносила кошти на депозит, правові підстави для задоволення цієї вимоги відсутні.

На підставі викладеного, відповідачка просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

У березні 2020 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якому позивач наголошує, що факт реєстрації його місця проживання у квартирі відповідачки ще у 2006 був логічним наслідком створення сім`ї. Аргументи відповідачки про виникнення сімейних відносин лише з липня 2007 року (моменту вінчання) спростовуються самим характером релігійного обряду, який за церковними канонами не проводиться без підтвердження серйозності тривалих стосунків. Позивач зазначає, що сторона відповідачки не надала жодних свідчень чи доказів, які б пояснювали перебування ОСОБА_1 у її квартирі протягом 1,5 року до вінчання іншими причинами, ніж спільний побут.

Щодо економічної неспроможності відповідачки позивач зазначив те, що протягом тривалих періодів (19992001 рр.) відповідачка взагалі не мала доходів, а в інші роки її заробітна плата ледь перевищувала встановлений законом мінімум. З математичного розрахунку вбачається, що після відрахування податків та витрат на проживання (харчування, одяг, комунальні платежі), у відповідачки об`єктивно не могло залишатися коштів для проведення капітальних ремонтів, заміни вікон на суму 1437 доларів США або придбання автомобіля вартістю 123 700 грн.

Позивач підтверджує наявність у нього реального капіталу в сумі 8000 доларів США від продажу власного житла безпосередньо перед початком спільного проживання, що й стало фінансовим фундаментом для поліпшення житлових умов відповідачки.

Позивач вважає посилання на отримання коштів від батька ( ОСОБА_4 ) юридично неспроможними. До матеріалів справи не додано жодного договору позики чи акту передачі грошових коштів у дар, які б мали бути оформлені письмово з огляду на значну суму. Виписки про наявність коштів на рахунках батька свідчать лише про його фінансовий стан, але не доводять факт використання цих грошей саме на купівлю спірного автомобіля. Позивач зазначає, що він не надавав згоди на укладення дружиною будь-яких договорів позики (ст. 65 СК України), що ставить під сумнів саму природу виникнення боргових зобов`язань, про які стверджує відповідачка.

Також позивач вважає хибним трактування відповідачкою ч. 5 ст. 71 СК України. Він зазначає, що процедура внесення коштів на депозит застосовується лише тоді, коли позивач просить позбавити відповідача права на частку в майні. У даній же справі ситуація зворотна: майно (автомобіль) фізично перебуває у відповідачки, вона ним користується, а тому саме вона має виплатити компенсацію позивачу за його частку, яка була фактично «поглинута» її одноосібним володінням.

Позивач звертає особливу увагу суду на продаж автомобіля ОСОБА_5 з наступним поверненням його у власність ОСОБА_2 після розірвання шлюбу, а також дарування квартири сину одразу після отримання позову, що на думку позивача, є класичним прикладом зловживання правом. Такі дії спрямовані на штучне створення статусу «відсутності майна», що підлягає поділу, а тому такі дії мають бути оцінені судом як недобросовісні.

Ухвалою суду від 04.06.2020 підготовче провадження по даній справі закрито, справу призначено до розгляду по суті.

У зв`язку з надходженням до суду висновку експерта №СЕ-19/124-24/5543-АВ від 04.06.2024, позивач звернувся до суду із уточненням позовних вимог щодо ринкової вартості спірного автомобілю «RENAULT SANDERO», оскільки у позовній заяві позивачем ринкова вартість автомобіля була визначена в сумі 189 000.00 грн., а експертизою встановлено, що дійсна ринкова вартість спірного автомобіля є більшою на 93 240.00 грн., та становить 282 240.00 грн.

Ухвалою від 10.09.2024 повернуто до стадії підготовчого провадження, судом долучено до матеріалів справи висновок експерта №СЕ-19/124-24/5543-АВ від 04.06.2024 та прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог.

Представником позивача 19.11.2024 подано клопотання про приєднання до матеріалів справи доказів понесених позивачем витрат на проведення експертизи у розмірі 5452.42 грн.

Ухвалою суду від 27.11.2024 підготовче провадження по даній справі закрито, справу призначено до розгляду по суті.

У ході судового розгляду були допитані свідки:

Свідок ОСОБА_6 пояснив, що є сусідом сторін. Зазначив, що сприймав сторони як сім`ю протягом тривалого часу, проте йому невідомо, кому саме належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 . У самому житловому приміщенні свідок ніколи не був, обставин побуту та розподілу коштів не знає.

Свідок ОСОБА_7 повідомила, що є сусідкою відповідачки. Підтвердила факт спільного проживання сторін та подальшу реєстрацію шлюбу. Щодо майнового стану зазначила, що не володіє інформацією про те, за чиї кошти купувалися меблі, проте зауважила, що заміна вікон у квартирі відбулася приблизно в період початку їхнього спільного проживання.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що знає ОСОБА_2 з дитинства. Стверджував, що спірна квартира була подарована відповідачці батьком і була повністю облаштована меблями та ремонтом ще до появи позивача. Зазначив, що за час проживання сторін суттєвих змін у стані квартири не відбулося. Також вказав, що зі слів самої ОСОБА_2 йому відомо про придбання автомобіля за кошти її батька. Позивача майже не знає.

Свідок ОСОБА_9 повідомила, що знайома з відповідачкою близько 20 років. Неодноразово відвідувала квартиру ОСОБА_2 як до початку її стосунків з позивачем, так і під час них. Свідок стверджує, що стан квартири суттєво не змінювався (проводився лише косметичний ремонт), а меблі були придбані відповідачкою задовго до шлюбу з ОСОБА_1 , оскільки вона бачила їх у квартирі ще до появи позивача.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що знає сторони тривалий час. Надала характеристику позивачу як особі, що не мав постійної роботи та вживав алкоголь. Стверджувала, що на момент її знайомства з парою у відповідачки вже був автомобіль, який, за її словами, був подарунком батька відповідачки.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з урахуванням збільшених позовних вимог щодо вартості автомобіля, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив. Наполягав на тому, що факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу є доведеним, оскільки сторони вели спільний побут, мали спільний бюджет та сприймалися оточуючими як подружжя задовго до офіційної реєстрації відносин. Стверджував, що за рахунок особистих та спільних коштів позивача було проведено капітальний ремонт квартири, що належить відповідачці. Такі роботи за своїм обсягом та вартістю виходять за межі поточного утримання житла, а отже, позивач має законне право на відшкодування своєї частки витрат. Щодо правового режиму автомобіля представник наголосив, що автомобіль марки «RENAULT SANDERO» був набутий сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, що згідно зі ст. 60 СК України є безумовною підставою для визнання його об`єктом спільної сумісної власності. На обґрунтування вимоги про стягнення грошової компенсації представник послався на висновок доданої до матеріалів справи експертизи, згідно з якою ринкова вартість автомобіля становить 282 240 грн. Оскільки відповідачка одноосібно користується автомобілем та вчиняла дії щодо його відчуження, стягнення з неї 141 120 грн. (1/2 частини вартості) є єдиним ефективним та належним способом захисту прав позивача.

Представник відповідачки у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, вважаючи вимоги ОСОБА_1 безпідставними, необґрунтованими та такими, що суперечать дійсним обставинам справи. Наголосив, що до 05.05.2007 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою. Більше того, після продажу власної квартири у 2005 році ОСОБА_1 тривалий час перебував на території Російської Федерації разом зі своєю першою дружиною, що повністю спростовує твердження про наявність будь-яких сімейних стосунків з ОСОБА_2 у цей період. Будь-які шлюбні відносини між сторонами виникли лише після розірвання попереднього шлюбу позивача та були скріплені таїнством вінчання в липні 2007 року. До цього моменту спільне господарство не велося, а бюджет був роздільним. Представник зазначив, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 2003 року. Ремонтні роботи, на які посилається позивач, були проведені відповідачкою власними силами та за власні кошти ще до 2006 року, тобто до моменту появи позивача в її житті. Представник відповідачки наполягає, що автомобіль «RENAULT SANDERO» був придбаний за кошти, які належали особисто ОСОБА_2 та були надані її батьком, ОСОБА_4 . Представник зауважив, що позивач не надав суду безспірних доказів того, що кошти, зняті ним з його власного депозитного рахунку, були витрачені саме на придбання вказаного транспортного засобу.

Заслухавши пояснення представників сторін у справі, дослідивши докази, суд приходить до наступного висновку.

1. Щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з січня 2006 до 14 лютого 2009 року.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду (постанова від 03.07.2019 у справі № 554/8023/15-ц), обов`язковою умовою факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є встановлення сукупності трьох ознак: спільного проживання, спільного побуту та наявності взаємних прав і обов`язків. Ознаками ведення спільного господарства є наявність спільних витрат, спільного бюджету, купівля майна для спільного користування та участь у витратах на утримання житла (Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 № 5-рп/99).

Самі по собі факти реєстрації місця проживання за однією адресою, спільного відпочинку чи пересилання коштів, за відсутності доказів ведення спільного господарства, не можуть свідчити про наявність усталених відносин, притаманних подружжю (постанови ВС від 30.06.2022 у справі № 694/1540/20 та від 04.12.2023 у справі № 543/563/22).

Згідно з принципом змагальності та стандартом «більшої переконливості» (вірогідності доказів), тягар доказування обставин спільного проживання покладено на позивача. Суд не може вважати обставину встановленою лише на підставі тверджень сторони; вона має бути підтверджена доказами, які роблять висновок про існування сімейних відносин вірогіднішим, ніж протилежний (постанова ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

Позивач ОСОБА_1 просить встановити факт проживання однією сім`єю з відповідачкою ОСОБА_2 в період з січня 2006 року до моменту реєстрації шлюбу 14 лютого 2009 року.

На підтвердження таких доводів позивач посилається на факт реєстрації його місця проживання у квартирі відповідачки за адресою: АДРЕСА_1 ще 05.05.2006 року, що стверджується відповідною відміткою про місце проживання у паспорті позивача. Вказана обставина, на думку позивача, свідчить про початок тривалих сімейних відносин. Також позивач вказує на спільність бюджету, ведення спільного господарства та спільне фінансування ремонтних робіт у зазначеній квартирі, зокрема заміну віконних блоків наприкінці 2006 року. Додатковим доказом визнання сторонами факту створення сім`ї позивач вважає прийняття таїнства вінчання у липні 2007 року, що, за його твердженням, лише підтвердило відносини, які фактично склалися раніше. Крім того, на обґрунтування своїх вимог позивач надав дані про власні доходи та заощадження, отримані від продажу іншої нерухомості, стверджуючи, що ці кошти використовувалися суто в інтересах сім`ї протягом всього періоду проживання з відповідачкою.

Водночас, оцінюючи вказані доводи, суд приходить до висновку, що вони підлягають лише частковому задоволенню.

Згідно зі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

При застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю (постанова ВС №489/8011/18 від 26.06.2024).

Заперечуючи проти доводів позивача представник відповідача долучив до матеріалів справи відповідь Золотоніського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану, складений 27.02.2020 на адвокатський запит представника відповідача, відповідно до якого перевіркою за результатами звернення представника відповідача виявлено актовий запис про розірвання шлюбу №46 від 05.05.2007 р. відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_11 . Підстава реєстрації розірвання шлюбу рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.02.2007 за №2-32.

Згідно доданої представником відповідача копії виписки рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 27.02.2007р., шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 зареєстрований 21.08.1987 р. у відділі РАГСу адміністрації м. Оренбурга Оренбурської області за актовим записом №2306, розірвано.

Щодо моменту припинення попереднього шлюбу позивача, суд, керуючись висновками Верховного Суду (зокрема, постановами від 20.01.2021 у справі № 2-7539/08, від 24.07.2024 у справі № 337/2735/22 та від 17.09.2025 у справі №758/2359/18), зазначає наступне.

Момент припинення шлюбу у разі його розірвання визначено у статті 114 СК України.

Відповідно до статті 114 СК України (тут і далі - у редакції, чинній на час ухвалення рішення про розірвання шлюбу) у разі розірвання шлюбу державним органом реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

У статті 115 СК України зазначено, що розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану за заявою колишньої дружини або чоловіка. Розірвання шлюбу засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу (1367-2002-п), зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

01 липня 2010 року прийнято Закон України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» (набув чинності 27 липня 2010 року).

Відповідно до частини другої розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» розірвання шлюбу, здійснене судом до набрання чинності цим Законом, підлягає державній реєстрації в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Законом України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесено зміни, зокрема, до СК України.

Статтю 115 СК України викладено в такій редакції:

Розірвання шлюбу, здійснене в порядку, передбаченому статтями 106 і 107 цього Кодексу, повинно бути зареєстроване в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Розірвання шлюбу, здійснене органами державної реєстрації актів цивільного стану, засвідчується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, зразок якого затверджує Кабінет Міністрів України.

Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Системне тлумачення ст. 114 СК України дозволяє розмежувати поняття «припинення шлюбу» та «реєстрація припинення шлюбу». Моментом припинення шлюбу, розірваного у судовому порядку, є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання, незалежно від дати подальшої реєстрації цього факту в органах РАЦС.

Встановлено, що рішення про розірвання шлюбу позивача з ОСОБА_11 було ухвалено 27.02.2007 та набрало законної сили 10.03.2007 (через десять днів після ухвалення). Таким чином, правовий статус особи, що не перебуває у шлюбі, позивач набув з 11.03.2007.

Відтак, встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою (що є підставою для виникнення спільної власності згідно зі ст. 74 СК України) є можливим лише за період з 11.03.2007 до моменту реєстрації нового шлюбу 14.02.2009. Вимоги Позивача про встановлення вказаного факту в період з січня 2006 року по 10.03.2007 задоволенню не підлягають.

Водночас, суд зауважує, що навіть після усунення перешкод для набуття майна у спільну сумісну власність (тобто після 10.03.2007), матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б беззаперечно підтверджували наявність між сторонами усталених відносин, притаманних подружжю, саме з цієї дати. Позивачем не надано доказів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету чи виконання взаємних прав та обов`язків у період з березня по липень 2007 року.

Суд критично оцінює показання свідків у цій частині, оскільки вони мають виключно ситуативний та загальний характер. Свідки не змогли чітко вказати обставини виникнення сімейних стосунків, не підтвердили фактів спільного проведення часу, відвідування культурних чи побутових заходів саме в цей період. Такі свідчення не дозволяють суду встановити конкретну дату початку спільного проживання та ведення спільного господарства, а ґрунтуються переважно на припущеннях або відомостях, отриманих зі слів самих сторін.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду (постанова від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15), факт спільного проживання не може встановлюватися судом лише на підставі показань свідків та спільних фотографій за відсутності інших доказів ведення спільного господарства.

Натомість, керуючись принципами змагальності та диспозитивності цивільного процесу, суд враховує позицію відповідачки, викладену у відзиві на позовну заяву. Відповідачка визнала факт виникнення сімейних відносин та спільного проживання з моменту прийняття таїнства вінчання з 14 липня 2007 року.

Враховуючи, що позивачем не доведено існування ознак сім`ї у період з 11.03.2007 по 13.07.2007, а відповідачка добровільно визнає ці відносини з 14.07.2007, суд вважає за можливе встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу в межах визнаного відповідачкою періоду: з 14 липня 2007 року до дати офіційної реєстрації шлюбу 14 лютого 2009 року.

Таким чином суд частково задовольняє вказані вимоги.

2. Щодо визнання поліпшення майна за час фактичного проживання без реєстрації шлюбу та за час проживання у зареєстрованому шлюбі в наслідок виконання ремонтно-оздоблювальних робіт.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному праві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним з подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

Державна реєстрація спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі.

За частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі згадуваною вище статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Таким чином, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України),і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

Отже, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, суд має установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок їхньої спільної праці.

Враховуючи принцип змагальності та обов`язок доказування, покладений на позивача, для виникнення права на частку в такому майні (або компенсацію за ремонт), суду необхідно встановити не лише сам факт проведення робіт, а сукупність наступних обставин:

1.Джерело фінансування: що кошти на будівельні матеріали та оплату праці фахівців були спільними доходами сім`ї (отриманими від спільної праці) або особистими коштами позивача, інвестованими в інтересах сім`ї.

2.Часові межі: що такі поліпшення відбулися саме в період існування фактичних чи зареєстрованих шлюбних відносин (після усунення перешкод у вигляді попереднього шлюбу).

Таким чином, вимоги про стягнення коштів за виконані будівельні роботи можуть бути задоволені судом лише за умови надання належних та допустимих доказів (експертних висновків, фінансових документів), які б підтверджували реальне збільшення вартості об`єкта нерухомості та обсяг вкладень, зроблених саме за рахунок спільної праці сторін як сім`ї.

Судом встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №170659857 ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 21.10.2003 належить квартира АДРЕСА_3 .

Згідно свідоцтва про шлюб (серія НОМЕР_2 ) ОСОБА_1 та ОСОБА_2 14.02.2009 р. зареєстрували свій шлюб, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис за №18.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28.11.2018 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що 21.12.2005 він здійснив продаж власного нерухомого майна (що стверджується доданим договором купівлі-продажу, зареєстрований у реєстрі за №5120), а отримані грошові кошти вклав у ремонт квартири відповідачки. Зокрема, за твердженням позивача, у грудні 2006 року було проведено заміну віконних блоків, а протягом 2007 року капітальний ремонт санітарних вузлів (ванної кімнати та туалету) на загальну суму 52 299 грн.

На підтвердження факту проведення робіт позивачем долучено копії фотознімків інтер`єру та екстер`єру квартири, а також договір №9 від 28.12.2006 та додаток до договору про купівлю вікон.

Однак суд зауважує наступне.

Оцінюючи наданий Позивачем договір №9 від 28.12.2006 року та додаток до нього щодо купівлі віконних блоків, суд зауважує, що зі змісту вказаного договору вбачається, що стороною (замовником) у ньому виступає виключно ОСОБА_2 . Саме вона прийняла на себе зобов`язання по оплаті товару та послуг з монтажу. Жодних згадок про участь ОСОБА_1 у підписанні договору, внесенні авансових платежів чи остаточному розрахунку матеріали справи не містять.

По-друге, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів (розписок, банківських виписок, актів передачі коштів), які б підтверджували факт передачі Позивачем власних коштів відповідачці для оплати за вказаним договором. Посилання Позивача на те, що ці витрати покривалися за рахунок коштів від продажу його особистої квартири у 2005 році, ґрунтуються виключно на його припущеннях та не підтверджені жодним фінансовим документом, що пов`язував би продаж майна у 2005 році з оплатою вікон у грудні 2006 року.

По-третє, як встановлено судом раніше, грудень 2006 року охоплюється періодом перебування Позивача у зареєстрованому шлюбі з іншою особою ( ОСОБА_11 ), що згідно зі ст. 74 СК України унеможливлює визнання цього часу періодом спільного проживання сторін як чоловіка та дружини. Отже, презумпція спільності витрат та майна на цей період не розповсюджується, а обов`язок доведення участі у придбанні майна лежить виключно на позивачеві, що ним виконано не було.

Більше того, матеріали справи не містять відомостей про те, що саме ОСОБА_1 здійснював вибір, замовлення чи контроль за виконанням робіт по заміні вікон. Наявність фотографій віконних блоків в екстер`єрі та інтер`єрі квартири підтверджує лише факт їх встановлення у житловому приміщенні, що належить відповідачці, проте не ідентифікує особу, яка понесла фактичні витрати на їх придбання.

Також не заслуговують на увагу і доводи позивача щодо виконання робіт у ванній та туалеті, загальною вартістю 13 500 грн..

Обґрунтовуючи зазначені вимоги, позивач знову посилається на копії фотознімків квартири, які мають зафіксований стан санвузла. Проте, оцінюючи ці докази, суд зазначає, що фотофіксація певного стану приміщення без надання відповідних кошторисів, фіскальних чеків на придбання будівельних матеріалів (плитки, сантехніки, сумішей) та актів виконаних робіт, не дозволяє суду встановити ані реальну вартість ремонту, ані джерело його фінансування.

Суд також враховує, що позивачем не доведено факт проведення вказаних робіт саме у період після 14.07.2007 року (дати вінчання та фактичного початку сімейних стосунків, визнаних відповідачкою). Будь-які роботи, виконані до цієї дати, не можуть бути предметом поділу між сторонами у межах цих правовідносин.

Таким чином, враховуючи відсутність доказів ринкової вартості робіт та доказів їх фінансування за рахунок спільної праці сторін як сім`ї, суд не вбачає підстав для задоволення вимог у цій частині, оскільки вони ґрунтуються на припущеннях, що прямо заборонено ч. 6 ст. 81 ЦПК України.

Розглядаючи вимоги Позивача про стягнення компенсації за ремонтні роботи, проведені у період з 2009 по 2012 роки (після реєстрації шлюбу) на загальну суму 67 500 грн, суд зазначає наступне.

Позивач стверджує, що за спільні кошти подружжя було здійснено капітальний ремонт зали, кухні, прихожої, засклення лоджії та фасадне утеплення квартири. На підтвердження вартості цих робіт Позивач наводить суми в іноземній валюті (доларах США), перераховані у гривневий еквівалент на момент подання позову.

Позивачем не надано жодного первинного фінансового документа (чеків, квитанцій, договорів підряду), які б підтверджували реальні витрати на будівельні матеріали чи оплату праці майстрів. Визначення вартості робіт у «еквіваленті до долара США» є суб`єктивною оцінкою позивача, яка не ґрунтується на законі. Згідно з нормами ЦПК України, вартість робіт та матеріалів має бути підтверджена документально або експертним шляхом, а не власними розрахунками сторони.

У самому тексті позовної заяви позивач визнає, що «точну вартість цих робіт та їх вплив на збільшення вартості квартири в цілому може бути визначено будівельно-технічною експертизою». Суд зауважує, що відповідачка у своїх запереченнях повністю заперечувала як обсяг, так і вартість вказаних робіт. Проте, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, позивач, маючи процесуальну можливість, не ініціював проведення відповідної експертизи протягом усього часу розгляду справи.

Посилання позивача на п. 5 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 04.10.91 та ст. 156 ЖК України є неспроможними у даному контексті. Зазначені норми та роз`яснення стосуються випадків, коли в результаті праці членів сім`ї створюється об`єкт спільної власності (будівництво чи добудова). У даній же справі мова йде про внутрішні оздоблювальні роботи (шпалери, лінолеум, гіпсокартон, заміна дверей). Відповідно до сталої практики Верховного Суду, такі роботи за своєю природою є поточним ремонтом, спрямованим на покращення споживчих якостей житла для зручності мешканців, а не на капітальну реконструкцію, що призводить до істотного збільшення вартості об`єкта.

Оскільки позивач не довів належними доказами ні реальної вартості проведених робіт, на самого факту внесення спільних коштів у вказаних розмірах, суд, керуючись принципом диспозитивності, не має підстав для задоволення цих вимог. Вирішення спору на підставі припущень позивача про вартість ремонту в доларах США суперечить засадам цивільного судочинства.

Суд також надає правову оцінку доказам, наданим Позивачем на підтвердження його фінансової спроможності брати участь у ремонтних роботах, а саме: відомостям з Державного реєстру фізичних осіб платників податків, довідці ГУ ПФУ у Черкаській області від 23.05.2019 про доходи за період з березня 2006 року по січень 2019 року, а також квитанції №37 від 16.11.2012 про видачу готівки у сумі 48 924,18 грн із депозитного рахунку.

Оцінюючи ці докази у сукупності з іншими обставинами справи, суд приходить до висновку, що вони не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог у частині стягнення компенсації за проведений ремонт оскільки наявність у позивача певних грошових сум (пенсії, заробітку чи депозитних коштів) підтверджує лише його теоретичну можливість нести витрати, проте не є доказом того, що ці кошти були фактично витрачені саме на будівельні матеріали чи оплату ремонтних послуг у квартирі відповідачки.

Сама по собі фінансова спроможність одного з подружжя не спростовує обов`язку надати суду докази істотності поліпшень майна (експертизу) та докази реальних витрат (чеки, квитанції). Закон вимагає встановлення факту вкладення коштів саме у спільне майно, а не просто факт наявності доходів у сторони процесу.

Таким чином, довідки про доходи та виписки з банківських рахунків позивача є лише доказами його майнового стану, проте за відсутності документів, що пов`язують ці кошти з ремонтом у квартирі АДРЕСА_4 , вони не можуть бути покладені в основу рішення про стягнення грошової компенсації за поліпшення нерухомості, розмір якого (поліпшення) не доведений належними засобами доказування та зводиться до припущень самого позивача.

Відтак суд приходить до висновку, що вказані вимоги задоволенню не підлягають.

3. Щодо поділу побутових приладів та меблів.

Позивач просить суд здійснити поділ рухомого майна (побутової техніки та меблів) на загальну суму 124 701,14 грн шляхом виділення кожній зі сторін переліку об`єктів у натуральній формі. На обґрунтування позову в цій частині ОСОБА_1 надав «Опис майна» станом на 16.05.2019, фототаблицю, а також два товарні чеки: на газовий котел від 24.02.2010 та на пральну машину від 05.04.2017.

Відповідно до частин першої, другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Згідно із частинами першою та другою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Оцінюючи вимоги про поділ меблів та техніки крізь призму презумпції спільності майна подружжя (ст. 60 СК України), суд зазначає, що матеріали справи не містять достовірних відомостей про точний час та обставини набуття більшості перелічених речей. Зокрема, позивачем не надано доказів, які б дозволили суду розмежувати майно, придбане до реєстрації шлюбу (або навіть до початку спільного проживання), від майна, набутого у шлюбі. Натомість, свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у своїх свідченнях вказали, що квартира відповідачки була повністю умебльована ще до моменту вселення у неї позивача. Таким чином, позивачем не доведено складу спільного майна, що є його процесуальним обов`язком.

Крім того, у справі повністю відсутні дані щодо реальної вартості вказаного майна на час розгляду справи. Відповідачка категорично заперечує як факт придбання цих речей у період шлюбу, так і наведену позивачем «орієнтовну» оцінку. Суд звертає увагу на те, що позивач у позовній заяві сам визнавав необхідність проведення судово-товарознавчої експертизи у разі виникнення спору щодо ціни майна. Проте, незважаючи на заперечення відповідачки, позивач не скористався своїм правом та не подав клопотання про призначення експертизи, що унеможливлює встановлення дійсної вартості об`єктів для їх справедливого поділу чи нарахування компенсації.

Наявність у матеріалах справи двох товарних чеків (щодо котла від 24.11.2010 на суму 6500 грн та пральної машини від 05.04.2017 на суму 8490 грн) суд не може визнати достатнім та належним доказом виникнення права спільної сумісної власності. Вказані чеки є знеособленими: вони не містять прізвища покупця, адреси доставки чи будь-яких інших ідентифікуючих даних, які б підтверджували факт придбання товару саме сторонами по справі для потреб їхньої сім`ї. За таких обставин ці документи не мають доказової сили у розумінні ст. 77-79 ЦПК України, оскільки не дозволяють ідентифікувати суб`єкта покупки та місце встановлення цієї техніки.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у частині поділу побутових приладів та меблів є необґрунтованими та недоведеними. Суд не може приймати рішення про поділ майна на підставі припущень та односторонньо складених описів за відсутності первинних фінансових документів та експертного висновку про вартість речей. Відтак, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

4. Щодо визнання автомобіля об`єктом права спільної сумісної власності та стягнення на користь позивача 1/2 частини вартості автомобіля.

Розглядаючи вимоги позивача про поділ автомобіля RENAULT SANDERO, державний номерний знак НОМЕР_3 (на момент розгляду НОМЕР_4 ), суд виходить з наступного.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 30.03.2013 року між ТОВ «Автогор» та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу автомобіля №ТАГ 130330. Факт реального набуття майна саме у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі підтверджується сукупністю належних доказів: видатковою накладною №286 від 03.04.2013, актом приймання-передачі від 03.04.2013 та квитанцією до прибуткового касового ордеру про сплату готівкових коштів у сумі 123 700 грн.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Ця норма встановлює фундаментальну презумпцію спільності права власності подружжя, яка може бути спростована лише шляхом надання беззаперечних доказів набуття майна за особисті кошти одного з подружжя. Аналогічна правова позиція закріплена у постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 (справа №6-843цс17) та Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 (справа №372/504/17).

Суд зауважує, що згідно зі ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє правового режиму спільної сумісної власності. Будь-яке розпорядження таким майном після розірвання шлюбу має відбуватися виключно за взаємною згодою співвласників.

Заперечуючи проти позову, відповідачка стверджує, що спірний автомобіль є її особистою приватною власністю за правилами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, оскільки був придбаний за кошти, отримані у борг від її батька, ОСОБА_4 .

Надані виписки про рух коштів по депозитних рахунках батька відповідачки свідчать лише про наявність у нього певних фінансових ресурсів, проте не є доказом факту їх передачі відповідачці, а головне не підтверджують їх цільове використання саме для придбання спірного авто.

У матеріалах справи відсутній договір позики та докази його виконання. Крім того, враховуючи значну суму коштів, згідно зі ст. 65 СК України, на укладення такого правочину була необхідна письмова згода позивача, якої відповідачка не надала.

При цьому судом встановлено, що відповідачка 07.02.2018 (у період загострення конфлікту) відчужила автомобіль третій особі без письмової згоди позивача, а 12.03.2019 знову зареєструвала його на своє ім`я.

Відповідно до правового висновку Об`єднаної палати КЦС ВС від 03.10.2018 (справа №127/7029/15-ц), якщо один із подружжя здійснив відчуження спільного майна проти волі іншого і не в інтересах сім`ї, таке майно або його вартість обов`язково враховується при поділі. При цьому визначальною є саме дійсна ринкова вартість майна на час розгляду справи, що є гарантією справедливої сатисфакції для того з подружжя, чиє право було порушене.

Згідно з висновком судової авто-товарознавчої експертизи №СЕ-19/124-23/5543-АВ, який суд визнає належним та достовірним доказом у розумінні ст. 110 ЦПК України, ринкова вартість автомобіля становить 282 240.00 грн.

Суд категорично відхиляє доводи сторони відповідача про неможливість стягнення компенсації без попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду (ч. 5 ст. 71 СК України).

Обов`язок внесення коштів на депозит стосується випадків, коли сторона бажає припинити право іншої особи на частку, залишаючи майно собі. У цій справі позивач, навпаки, добровільно погоджується на припинення свого права власності в обмін на грошовий еквівалент.

Оскільки автомобіль є неподільною річчю (ст. 183 ЦК України), а між сторонами існує глибокий конфлікт, поділ у натурі (визнання ідеальних часток) не призведе до реального відновлення прав позивача, а лише зумовить нові спори. Стягнення грошової компенсації є найбільш ефективним способом захисту, що забезпечує остаточне правове вирішення спору та відповідає принципу процесуальної економії.

Враховуючи рівність часток подружжя (ст. 70 СК України), не спростовану відповідачем презумпцію спільності права власності подружжя (ст. 60 СК України) за позивачем визнається право на компенсацію у розмірі 1/2 частини ринкової вартості автомобіля, що становить:

282 240.00 грн. : 2 = 141 120.00 грн.

З огляду на викладене, вимога позивача про стягнення грошової компенсації є законною, підтвердженою належними доказами та підлягає задоволенню у повному обсязі.

За вказаних обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Суд, здійснюючи правосуддя, оцінив усі доводи та аргументи сторін, надані у заявах по суті справи та в ході судових дебатів. Окремі посилання сторін на обставини, що не знайшли свого відображення у мотивувальній частині даного рішення, були ретельно досліджені судом, проте вони не є юридично значущими для вирішення даного спору, не впливають на встановлення фактичних обставин справи та не спростовують висновків, до яких дійшов суд.

У цьому контексті суд керується усталеною практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення у справах «Проніна проти України», «Трофимчук проти України»), згідно з якою пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але це не може сприйматись як вимога давати детальну відповідь на кожен аргумент; межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення».

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Представником позивача в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України було подано клопотання/заяву про намір надати докази понесених витрат на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Враховуючи викладене, а також характер справи та необхідність пропорційного розподілу витрат на проведення судової експертизи та судового збору, суд на даний час не здійснює остаточний розподіл судових витрат. Питання про судові витрати буде вирішене судом шляхом постановлення додаткового рішення у встановлений законом строк, після надання сторонами відповідних доказів.

Ухвалою суду від 10.07.2019 у рамках розгляду даної справи було вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль марки «RENAULT SANDERO», рік випуску 2013, тип пального БЕНЗИН , VIN-код НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_5 .

Частиною 7 ст. 158 ЦПК України визначено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Керуючись ст.ст. 2, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354-356 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання сім`єю без реєстрації шлюбу та поділ майна подружжя задовольнити частково.

Встановити факт, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 14 липня 2007 року до 14 лютого 2009 року проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели при цьому спільне господарство, мали спільний бюджет.

Визнати автомобіль марки RENAULT SANDERO, 2013 року випуску, VIN-код НОМЕР_1 , придбаний 30.03.2013 року, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визначити, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на вказаний автомобіль є рівними та становлять 1/2 (одну другу) частину за кожним.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль RENAULT SANDERO у розмірі 141 120 (сто сорок одна тисяча сто двадцять) гривень 00 копійок.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Черкаського апеляційного суду.

Суддя : Середа Л.В.