Справа № 145/139/20
Провадження № 2/145/19/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" грудня 2025 р. селище Тиврів

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Копилової Л. В. ,

за участю секретаря Мигдальської Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовід банк», Товариства з обмеженою «Вердикт Капітал» про захист прав споживачів,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатова Аліна Анатоліївна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксана Анатоліївна,

В С Т А Н О В И В:

04 лютого 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Родовід банк», Товариства з обмеженою «Вердикт Капітал» про захист прав споживачів.

Обгрунтовуючи подану позовну заяву посилався на те, що 04 липня 2019 року між відповідачами було укладено договір про відступлення права вимоги № 23. За змістом п.1 вказаного договору ТОВ «Вердикт Капітал» зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «Родовід банк», а останній зобов`язується відступити йому своє право грошової вимоги до позичальників та поручителів за кредитними договорами, зазначеними у додатку № 1 до цього договору. Пунктом 2 даного договору передбачено, що ТОВ «Вердикт Капітал» набуває прав кредитора не раніше моменту отримання ПАТ «Родовід банк» від нього у повному обсязі всіх коштів за цим договором. Серед осіб, що перелічені у додатку № 1 зазначений позивач ОСОБА_1 з № кредитного договору Ск-139-004436/6-2008, датою отримання кредиту 24 червня 2008 року та загальним залишком заборгованості 26925 грн. 33 коп. 11 вересня 2019 року ТОВ «Вердикт Капітал» направило позивачеві письмову претензію, в якій повідомило про укладення договору факторингу і передачу права вимоги за кредитним договором з ним. 16 вересня 2019 року приватним нотаріусом Гамзатовою А.А. було вчинено виконавчий напис № 4925 про стягнення з позивача на користь відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості в сумі 28 273 грн. 05 коп. В подальшому 07 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Клітченко О.А. винесено постанову у виконавчому провадженню № 60184509 про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника позивача. Вказує, що він ніколи не мав ніяких відносин як з ПАТ «Родовід банк» так і з ТОВ «Вердикт Капітал», ніколи не отримував кредиту за кредитним договором Ск-139-004436/6-2008 від 24 червня 2008 року і відповідно такий договір не підписував. Про ці обставини він дізнався лише після здійснення утримань з його заробітної плати у жовтні 2019 року. В додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги № 23 указана особа, прізвище, ім`я, по батькові, місце реєстрації та РНОКПП якої збігаються з його даними, проте адреса фактичного проживання, серія, номер та дата видачі паспорту не збігаються з його. Таким чином хтось використав його паспортні дані з метою отримання кредиту.

З урахуванням наведеного, просить суд:

- визнати недійсним кредитний договір № Ск-139-004436/6-2008 від 24 червня 2008 року, укладений між ПАТ «Родовід банк» та ОСОБА_1 ;

- визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 23, укладений 04 липня 2019 року між ПАТ «Родовід банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» в частині відступлення права грошової вимоги до ОСОБА_1 у розмірі 26 925 грн. 33 коп. за кредитним договором № Ск-139-004436/6-2008 від 24 червня 2008 року;

- визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатової А.А. № 4925 від 16 вересня 2019 року;

- стягнути з ТОВ «Вердикт Капітал» на його користь грошові кошти в сумі 1 998 грн. 08 коп. в порядку повернення стягнутого за виконавчим написом приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатової А.А. № 4925 від 16 вересня 2019 року;

- стягнути з відповідачів на його користь судові витрати.

Ухвалою судді Тиврівського районного суду Вінницької області Кіосак Н.О. від 05 лютого 2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою судді Тиврівського районного суду Вінницької області Кіосак Н.О. від 04 травня 2020 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено розгляд справи

Цією ж ухвалою витребувано у ПАТ «Родовід банк», ТОВ «Вердикт Капітал» та приватного нотаріуса Гамзатової А.А. оригінали первинних банківських документів щодо отримання ОСОБА_1 грошових коштів за спірним кредитним договором.

Ухвалою судді Тиврівського районного суду Вінницької області Мазурчака А.Г. від 08 грудня 2020 року прийнято справу до свого провадження у зв`язку зі звільненням судді, який розглядав справу.

Ухвалою судді Тиврівського районного суду Вінницької області Ратушняка І.О. від 16 березня 2021 року прийнято справу до свого провадження у зв`язку зі звільненням судді, який розглядав справу.

Ухвалою судді Тиврівського районного суду Вінницької області Копилової Л.В. від 20 червня 2025 року прийнято справу до свого провадження у зв`язку з відстороненням судді, який розглядав справу та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області суду від 21 липня 2025 року витребувано у ПАТ «Родовід банк» та приватного нотаріуса Гамзатової А.А. оригінали первинних банківських документів щодо отримання ОСОБА_1 грошових коштів за спірним кредитним договором

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області суду від 15 вересня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про призначення у справі почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області суду від 15 вересня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її розгляд.

10 березня 2020 року третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатова А.А. надала суду письмові пояснення, в яких зазначила, що її дії по вчиненню виконавчого напису за заявою ТОВ «Вердикт Капітал» про стягнення заборгованості за кредитним договором із ОСОБА_1 повністю відповідають вимогам закону. Окрім заяви та оригіналу кредитного договору заявник надав виписку з рахунку про стан заборгованості на день звернення. Крім того, заявник надав документ, який підтверджує попереднє відправлення позивачеві вимоги про сплату боргу.

10 вересня 2024 року відповідач ТОВ «Вердикт Капітал» надало суду письмові пояснення, в яких заперечувало проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не доведено факту не підписання ним договору, підстави заявленого ним позову є надуманими, а позивач таким чином затягує час у справі про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором. Щодо визнання недійсним договору про відступлення права вимоги №23 від 04 липня 2019 року, то позивач не є стороною вказаного договору і не є заінтересованою особою, яка має право на заявлення таких вимог. Оспорюваний виконавчий напис відповідає вимогам закону, при його вчиненні нотаріусом дотримано відповідної процедури і тому підстав для визнання його таким, що не підлягає виконанню немає. Відповідно відсутні підстави для стягнення грошових коштів. Також зазначив, що позивач пропустив строк позовної давності, оскільки про порушення свого права він дізнався 24 червня 2008 року коли було укладено кредитний договір, а до суду звернувся лише у 2020 році.

30 жовтня 2025 року представник позивача Огризков А.А. надав суду письмові пояснення, в яких вказував на те, позивач звернувся до суду 20 січня 2020 року, відповідно позовні вимоги були сформовані виходячи із правозастосування у справах подібної категорії. З того часу минуло майже 6 років, протягом яких судова практика істотно змінилася. Тому просив врахувати останню практику Верховного суду при ухваленні рішення у даній справі.

Позивач ОСОБА_1 на розгляд справи до суду не з`явився, про час та місце її розгляду повідомлений в установленому законом порядку.

Представник позивача Огризков А.А. при розгляді справи підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві та раніше поданих письмових поясненнях. В зв`язку з ненаданням відповідачами оригіналу кредитного договору з метою проведення почеркознавчої експертизи, просив суд визнати факт, для з`ясування якого судом було витребувано оригінал спірного договору, зокрема, підписання кредитного договору не позивачем, а іншою особою.

Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства «Родовід банк» Кібець Р.Р. при розгляді справи заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на їх безпідставність. Також пояснював, що оригінали спірного кредитного договору та відповідних бухгалтерських документів у відповідача відсутні.

Представники відповідача - Товариства з обмеженою «Вердикт Капітал» Комова Т.П. та Морозова В.В. при розгляді справи заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав наведених у поясненнях, тому просили відмовити в задоволенні позову.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатова А.А. у поданих письмових поясненнях просила здійснювати розгляд справи в її відсутність.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клітченко О.А. на розгляд справи до суду не з`явилася, про час та місце її розгляду повідомлена в установленому законом порядку.

Судом при розгляді справи установлено з наданих сторонами копій, що 24 червня 2008 року між ПАТ «Родовід банк» і громадянином ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Ск-139-004436/6-2008, за умовами якого банк надав останньому як споживчий кредит грошові кошти в сумі 14 945 грн. 33 коп. строком до 24 червня 2010 року (включно) зі сплатою 7 % річних.

04 липня 2019 року між ПАТ «Родовід банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір про відступлення права вимоги № 23.

Згідно п.1 вказаного договору ПАТ «Родовід банк» відступив новому кредитору ТОВ «Кредит капітал» належні банку грошові вимоги до позичальників та поручителів за кредитними договорами, зазначеними у додатку № 1 до цього договору.

Пунктом 2 даного договору передбачено, що ТОВ «Вердикт Капітал» набуває прав кредитора не раніше моменту отримання ПАТ «Родовід банк» від нього у повному обсязі всіх коштів за цим договором.

З додатку № 1 до вказаного договору вбачається, що в ньому вказаний боржником ОСОБА_1 , кредитний договір № Ск-139-004436/6-2008, дата отримання кредиту 24 червня 2008 року, загальний залишок заборгованості 26 925 грн. 33 коп.

Також представником відповідача АТ «Родовід банк» надано суду виписки по рахунках з обліку заборгованості за спірним кредитним договором.

Як вбачається з копії, 11 вересня 2019 року ТОВ «Вердикт Капітал» направило позивачеві письмову претензію, в якій повідомило про укладення договору факторингу і передачу права вимоги за кредитним договором з ним.

Дослідивши надані сторонами докази суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Щодо недійсності кредитного договору

Частиною 1 статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Згідно із ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 639 ЦК України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За правовим висновком постанови КЦС ВС від 26 травня 2021 року у справі № 552/6884/19 суди попередніх інстанцій встановили, що підпис від імені Особи 1 у договорі поруки від 07 квітня 2004 року №НАН 2А000140153 виконано не Особою 1, а іншою особою.

При цьому врахували конкретні обставини справи, процесуальну поведінку представників відповідача, зокрема, щодо ненадання оригіналу спірного правочину та дійшли до правильного висновку про те, що вказані дії свідчать про ухилення відповідача від подання експерту оригіналу договору поруки, що унеможливлює проведення почеркознавчої експертизи судом, яка, в даному випадку, має визначальне значення для встановлення обставин справи, а тому наявні підстави для застосування судом положень статті 109 ЦПК України, у зв`язку з чим заява позивача про визнання факту, для з`ясування якого судом було витребувано оригінал спірного договору, з метою подальшого призначення експертизи, визнана обґрунтованою та встановлено факт виконання підпису, проставленого в договорі поруки від 07 серпня 2009 року № НАН2А000140153-П від імені ОСОБА_1 , не ним, а іншою особою.

Відповідно до ст.109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

За положеннями ч.ч.1,2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч.1,2,8 ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частиною 2 ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Звернувшись до суду з вимогами про визнання недійсним кредитного договору № Ск-139-004436/6-2008 від 24 червня 2008 року позивач ОСОБА_1 зазначає, що указаний договір він не підписував. Для доведення цієї обставини позивачем заявлялися клопотання про витребування відповідних оригіналів договору та бухгалтерських документів як у відповідачів, так і в третьої особи.

На виконання ухвал витребувані докази суду не надані з посиланням на їх відсутність. Протягом тривалого розгляду справи встановити місцезнаходження та наявність оригіналу кредитного договору не вдалося.

Вказані обставини, на думку суду, свідчать про ухилення відповідачів від подання оригіналу кредитного договору, що унеможливлює проведення почеркознавчої експертизи судом, яка, в даному випадку, має визначальне значення для встановлення обставин справи, а тому наявні підстави для застосування судом положень статті 109 ЦПК України, у зв`язку з чим заява представника позивача про визнання факту, для з`ясування якого судом було витребувано оригінал спірного договору, з метою подальшого призначення експертизи, визнана обґрунтованою та встановлюється факт виконання підпису, проставленого в кредитному договорі від 24 червня 2008 року між ПАТ «Родовід банк» і ОСОБА_1 за № Ск-139-004436/6-2008, від імені ОСОБА_1 не ним, а іншою особою.

Відповідно до висновків ВП ВС наведених у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17, ВП відступила від раніше висловлених правових позицій та переглядаючи справу наголосила, що основною проблемою, яка підлягає розв`язанню, є визначення правової природи договору, який не підписаний його стороною (містить підпис сторонньої особи), наслідком не підписання письмового правочину його стороною є його неукладеність (постанови КЦСВС від 11.11.2020 року у справі № 761/21897/16-ц, від 25.11.2020 року у справі № 727/8771/17, від 21 квітня 2021 року у справі№ 760/10998/18, від 05 жовтня 2022 року у справі № 759/1692/18).

КЦС ВС зазначив, що не підписання правочину однією із його сторін свідчить про недотримання як письмової форми договору, так і відповідно норм закону щодо нотаріального посвідчення правочину, укладеного між указаними в ньому сторонами, наслідком чого є нікчемність такого правочину. Подібні висновки КЦС ВС висловлював у постановах від 22 червня 2022 року у справі № 335/8468/18 та від 18.01.2023 року у справі № 753/15818/19.

Зважаючи на наведене ВП ВС дійшла висновку про наявність підстав для відступу від висновків ВС щодо визнання такого договору недійсним, а також щодо нікчемності правочину.

Згідно з п.п.98 -118 вказаної постанови:

98. Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин.

99. Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин.

100. Натомість у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин.

101. Таким чином, на відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин.

102. Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.

103. В пунктах 7.5-7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

104. Отже, тлумачення частини третьої статті 203 ЦК України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини першої статті 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним.

105. Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін (див. постанову Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17).

106. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для цього виду договорів не вимагалася (абзац перший частини другої статті 639 ЦК України).

107. Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.

108. З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін.

109. Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи.

110. Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків.

111. Відповідно до частини другої статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

112. Тобто ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов`язковим для сторін, якщо ні - то договір є неукладеним.

113. Наведене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від установлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.

114. На переконання Великої Палати Верховного Суду, засоби, визначені абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України, можуть бути використані також для доведення факту вчинення правочину, що сприятиме захисту права іншої сторони правочину, який фактично відбувся, від зловживань у вигляді оспорювання факту вчинення цього правочину лише з огляду на відсутність підпису.

115. Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

116. Отже, відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

117. Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.

118. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати.

Враховуючи наведені обставини суд дійшов висновку про те, що підроблення підпису позивача ОСОБА_1 як сторони правочину у кредитному договорі від 24 червня 2008 року між ПАТ «Родовід банк» та ОСОБА_1 № Ск-139-004436/6-2008, не свідчить про недійсність цього правочину, і за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.

Встановлені судом обставини не є підставою для визнання договору недійсним, а можуть лише бути підставою для відмови в задоволенні вимог щодо стягнення коштів як за неукладеним договором.

Щодо визнання недійсним договору про відступлення права вимоги

Згідно зі статтею 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 516 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов?язку у конкретному зобов?язанні; 2) зобов?язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов?язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов?язанні.

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Верховний Суд у постановах від 28 липня 2021 року (справа № 761/33403/17) та від 19 жовтня 2022 року (справа № 202/6230/20) зазначив, що право недійсної вимоги (неіснуючого боргу) є предметом доказування та встановлення у справі за позовом нового кредитора до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не у справі про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги.

Окрім цього, Велика Палата ВС у постанові від 08 серпня 2023 року (справа №910/19199/21) звертала увагу на те, що договір про відступлення права вимоги може бути визнаний недійсним у випадку наявності відповідної правової підстави. Наприклад, якщо такий договір укладено під впливом помилки (частина перша статті 229 ЦК України), обману (частина перша статті 230 ЦК України), насильства (частина перша статті 231 ЦК України) тощо.

З наведених підстав вимога про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 23, укладеного 04 липня 2019 року між ПАТ «Родовід банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» в частині відступлення права грошової вимоги до ОСОБА_1 у розмірі 26 925 грн. 33 коп. за кредитним договором № Ск-139-004436/6-2008 від 24 червня 2008 року, задоволенню не підлягає.

Щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню та стягнення грошових коштів

16 вересня 2019 року приватним нотаріусом Гамзатовою А.А. вчинено виконавчий напис № 4925 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Вердикт Капітал» заборгованості в сумі 28 273 грн. 05 коп.

Зі змісту вказаного напису вбачається, що нотаріусом звернуто стягнення з ОСОБА_1 , який є боржником за Кредитним договором Ск-139-004436/6-2008 від 24 червня 2008 року, укладеним з Публічним акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ТОВ «Вердикт Капітал». Сума заборгованості складає 27 623 грн.05 коп.

В подальшому 07 жовтня 2019 року приватним нотаріусом Клітченко О.А. винесено постанову у виконавчому провадженню № 60184509 про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника позивача.

Згідно копії звітів про здійснення відрахування та виплати за жовтень і листопад 2019 року, в ході виконання виконавчого напису приватним виконавцем відраховано із заробітної плати та інших доходів ОСОБА_1 суму 400 грн. - витрати приватного виконавця Клітченко О.Ю., 44,53 грн.-винагорода приватного виконавця, 400,72 грн.- суму боргу, 20 грн. винагорода приватного виконавця, 1038,19 грн. - суму боргу. Усього суму 1 998, 08 грн.

У статті 87 Закону України «Про нотаріат» визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Главою 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, передбачено порядок вчинення виконавчих написів.

Згідно з підпунктами 1.1., 1.2. пункту 1, підпунктами 3.1., 3.5. пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем, за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172.

Відповідно до пунктів 1,2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку).

Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.

Оскільки суд встановив, що спірний кредитний договір фактично є неукладеним, тому виданий виконавчий напис, що ґрунтується на ньому, є таким, що не може бути виконавчим документом примусового стягнення боргу.

З наведених підстав суд дійшов висновку про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатової А.А. № 4925 від 16 вересня 2019 року.

У відповідності до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Факт визнання виконавчого напису (на підставі якого у виконавчому провадженні було здійснено стягнення грошових коштів з боржника) таким, що не підлягає виконанню, є підставою для повернення коштів відповідно до ст.1212 ЦК України (постанови ВП ВС від 15 січня 2020 року у справі № 305/2082/14-ц і КЦС ВС від 8 вересня 2021 року у справі № 201/6498/20).

Таким чином суд дійшов висновку про стягнення з ТОВ «Вердикт Капітал» на користь позивача ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 1 998 грн. 08 коп. в порядку повернення стягнутого за виконавчим написом приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатової А.А. № 4925 від 16 вересня 2019 року, який визнається судом таким, що не підлягає виконанню.

Щодо строку позовної давності

Представником відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» було заявлено про пропуск строку позовної давності для звернення позивача до суду з даним позовом, оскільки про порушення свого права позивач дізнався 24 червня 2008 року, тобто, коли було укладено кредитний договір. Однак з позовною заявою до суду позивач звернувся лише в 2020 році пропустивши трирічний строк позовної давності, клопотання про його поновлення не заявляв.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до правових висновків, які містяться у постанові ВП Верховного суду від 13.02.2019 року по справі № 826/13768/16, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову-на відповідача; у разі відмови в позові-на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частинами 1,3 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про захист прав споживачів, тому звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір».

Позивачем заявлено до суду чотири позовні вимоги, з яких три вимоги немайнового характеру та одна -майнового.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Позивач звернувся до суду із позовною заявою 04 лютого 2020 року.

Станом на 01 січня 2020 року ставки судового збору складали, зокрема: за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (мінімальний розмір 840,80 грн.); за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (840,80 грн.).

Враховуючи, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог (вимоги майнового та немайнового характеру), розмір судового збору в сумі 1 681,60 грн. підлягає стягненню з відповідачів в рівних частках на користь держави в сумі по 840,80 грн.

Судовий збір в сумі 1 681,60 грн. за дві вимоги немайнового характеру, в задоволенні яких відмовлено позивачеві, відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частинами 1-6 ст. 137 ЦПК України визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витратна оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація та досвід адвоката, фінансовий стан клієнта й інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним і враховувати витрачений адвокатом час.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.

Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем ОСОБА_1 при розгляді даної справи понесені витрати на правову допомогу в сумі 7 000 гривень, що підтверджується ордером № 144857 про надання йому правової допомоги адвокатом Огризковим А.А., квитанцією до прибуткового касового ордеру та детальним описом робіт виконаних адвокатом.

Представником відповідача ТОВ «Вердикт Капітал» заявлено клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, оскільки їх розмір є не співмірним із наданим обсягом послуг адвоката у суді.

Враховуючи наведене, суд вважає, що всі витрати на правову допомогу відповідача є документально підтвердженими. Також суд не приймає посилань представника відповідача щодо того, що розмір цих витрат є не співмірним зі складністю справи. Крім цього, представником відповідача не було надано доказів не співмірності понесених відповідачем судових витрат.

У зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог, враховуючи задоволення двох заявлених вимог з чотирьох, суд вважає доцільним розподілити витрати на правову допомогу в сумі 7 000 грн. порівну між позивачем та відповідачами, та стягнути з відповідачів такі витрати в сумі 3 500 грн. в рівних частках по 1 750 грн. з кожного на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 203, 207, 215, 513-514, 638-639, 1212 ЦК України, ст. ст. 79, 81, 109, 133-141, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовід банк», Товариства з обмеженою «Вердикт Капітал» про захист прав споживачів, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатова Аліна Анатоліївна, приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клітченко Оксана Анатоліївна, задовольнити частково.

Визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатової А.А. № 4925 від 16 вересня 2019 року, за яким звернуто стягнення з ОСОБА_1 , який є боржником за Кредитним договором Ск-139-004436/6-2008 від 24 червня 2008 року, укладеним з Публічним акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого є ТОВ «Вердикт Капітал».

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 998 (одна тисяча дев`ятсот дев`яносто вісім) гривень 08 копійок в порядку повернення стягнутого за виконавчим написом приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Гамзатової А.А. № 4925 від 16 вересня 2019 року.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Родовід банк» та Товариства з обмеженою «Вердикт Капітал» в рівних частках на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу в сумі 3 500 (три тисячі п`ятсот) гривень, по 1750 ( одній тисячі сімсот п`ятдесят ) гривень з кожного.

У задоволенні решти вимог, відмовити.

Стягнути із Публічного акціонерного товариства «Родовід банк» та Товариства з обмеженою «Вердикт Капітал» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 60 копійок, в рівних частках з кожного по 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.

Судовий збір в сумі 1 681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) гривня 60 копійок, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкриття чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення складено та проголошено 19 грудня 2025 року о 15 год.00 хв.

Суддя Копилова Л. В.