ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року

м. Київ

справа 127/646/25

провадження № 61-13373 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

представник позивача - адвокат Грабік Олена Анатоліївна,

відповідач - акціонерне товариство «Українська залізниця»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Грабік Олени Анатоліївни, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2025 року у складі судді Іщук Т. П. та постанову Вінницького апеляційного суду

від 30 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Міхасішина І. В., Войтка Ю. Б., Матківської М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Укрзалізниця») про визнання незаконним та скасування наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту), поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він працював у структурних підрозділах АТ «Укрзалізниця» з 2010 року, зокрема, з лютого 2024 року на посаді старшого майстра Вінницького відділення філії «Ваговий оператор» (далі - філія).

Наказом (розпорядженням) директора філії АТ «Укрзалізниця» від 24 січня

2025 року № 23/ОС його було звільнено з роботи з 28 січня 2025 року у зв`язку

зі скороченням штату (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

Позивач уважав своє звільнення незаконним, оскільки роботодавець порушив процедуру звільнення, визначену статтею 49-2 КЗпП України. Повідомлення

про скорочення його посади, яке датовано 21 листопада 2024 року, він отримав

09 січня 2025 року, тобто він не був повідомлений про звільнення не пізніше

ніж за два місяці. При цьому у повідомленні містяться посилання на наказ філії

АТ «Укрзалізниця» «Про затвердження штатного розпису» від 01 листопада

2024 року № 221, однак з цим наказом він не був ознайомлений.

У вказаному наказі не зазначено підставу звільнення, реквізити наказу

про затвердження штатного розпису, повідомлення про звільнення та інших документів, які мав би оформити роботодавець.

Крім того, роботодавець не врахував його переважне право на залишення на роботі (стаття 42 КЗпП України), так як він працював у структурних підрозділах

АТ «Укрзалізниця» з 2010 року, на момент звільнення він обіймав посаду старшого майстра та був єдиним працюючим членом сім`ї.

Роботодавець не пропонував йому альтернативних посад для переведення.

Оскільки звільнення було незаконним, просив поновити його на раніше займаній посаді, а з роботодавця на його користь стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП України).

03 лютого 2025 року ним було подано заяву про виплату матеріальної допомоги

за 2024 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати, яку роботодавець безпідставно не розглянув, хоча зобов`язаний виплатити відповідні грошові кошти.

Позивач поніс витрати на правничу допомогу у розмірі 40 000,00 грн, які слід стягнути на його користь з роботодавця.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд: визнати незаконним

та скасувати вищевказаний наказ (розпорядження) від 24 січня 2025 року № 23/ОС про його звільнення; поновити його на роботі; стягнути з роботодавця середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку 1 146,78 грн за день, починаючи з 28 січня 2025 року та по день винесення рішення; стягнути з роботодавця матеріальну допомогу за 2024 рік у розмірі середньомісячної заробітної плати

у сумі 24 082,44 грн; вирішити питання понесених судових витрат (судовий збір -

2 422,40 грн, правнича допомога - 40 000, 00 грн).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2025 року

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що відповідач законно звільнив позивача, так як у філії АТ «Укрзалізниця» відбулося скорочення посад

та чисельності працівників, у тому числі, скорочено посаду старшого майстра,

яку обіймав позивач.

ОСОБА_1 був повідомлений про наступне вивільнення 25 листопада 2024 року, тобто у визначені статтею 49-2 КЗпП України строки, а не 09 січня 2025 року,

як помилково стверджував позивач, що підтверджується, у тому числі, самим повідомленням про наступне вивільнення, яке складено у двох екземплярах.

Крім того, роботодавець, хоча й не одночасно з попередженням про звільнення,

але неодноразово пропонував позивачу наявні у нього вакантні посади, від зайняття яких останній відмовився.

Відповідач не порушив переважне право позивача на залишення на роботі, оскільки всі посади старшого майстра по філії АТ «Укрзалізниця» були скорочені, а вказане право враховується при скороченні однорідних посад.

Оскільки звільнення позивача відбулося на законних підставах, тому вимога

про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню

не підлягає.

Вирішуючи вимогу позивача про стягнення матеріальної допомоги за 2024 рік

у розмірі середньомісячної зарплати, районний суд указав про її безпідставність,

так як останній не перебував у щорічній відпустці, у тому числі, на момент звернення до роботодавця із відповідною заявою виплату матеріальної допомоги,

та був звільнений із роботи. Компенсація за невикористану відпустку була виплачена позивачу.

Районний суд застосував відповідні норми КЗпП України, урахував судову практику Верховного Суду.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Вінницького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Грабік О. А., залишено

без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд зробив вірні висновки по суті спору, так як відповідач дотримався вимог трудового законодавства при вивільненні позивача у зв`язку зі скороченням штату працівників.

ОСОБА_1 був попереджений про звільнення у зв`язку зі скороченням штату працівників у визначені КЗпП України строки, йому неодноразово й різними способами пропонувалися вакантні посади, від яких він відмовився. Переважного право на залишення на роботі він не мав.

Роботодавець правомірно здійснював спілкування з працівником із використанням месенджера «Telegram» (частина третя статті 29 КЗпП України, стаття 7

Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»).

Оскільки вимоги позивача про скасування наказу про звільнення та його поновлення на роботі не підлягали задоволенню, районний суд вірно відмовив

й у задоволенні похідної вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, на момент звернення до роботодавця із заявою виплату матеріальної допомоги позивач не перебував у відпустці та був звільнений з роботи, а тому відсутні підстави для стягнення на його користь з роботодавця матеріальної допомоги за 2024 рік. При цьому позивач отримав компенсацію за невикористану відпустку.

Суд апеляційної інстанції застосував норми КЗпП України, врахував відповідну судову практику Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У жовтні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Грабік О. А., звернувся

до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення районного суду та постанову апеляційного суду, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвали нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду; судами належним чином не досліджено зібрані

у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; суди необґрунтовано відхилили клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення

для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389

ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у справі. Витребувано справу з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.

У листопаді 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Грабік О. А., мотивована тим, що суди зробили помилкові висновки про законність звільнення ОСОБА_1 .

Звільнення позивача було незаконним. Роботодавець не ознайомив його з наказом про звільнення у визначені законодавством строки, не пропонував позивачу

всі наявні вакантні посади на підприємстві (стаття 49-2 КЗпП України). ОСОБА_1 мав переважне право на залишення на роботі, так як він є єдиним працевлаштованим членом сім`ї. При цьому роботодавець не врахував його трудовий стаж.

Спілкування між роботодавцем і працівником здійснювалося через месенджер «Telegram», проте наказ про звільнення працівнику не направлявся. Позивач

не відмовлявся від ознайомлення з указаним наказом. Акти про відмову

від отримання наказу про звільнення та переліку наявних вакантних посад підписані роботодавцем в односторонньому порядку, вони не об`єктивні.

Суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання позивача про повторне дослідження доказу, зокрема: звукозапису судового засідання

від 12 травня 2025 року, скріншотів переписки між працівником і роботодавцем.

Суди формально вирішили спір, не надали правову оцінку поданим позивачем доказам і його доводам.

Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду, яку, на думку заявника касаційної скарги, не враховано судами.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У листопаді 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу

від АТ «Укрзалізниця», в якому зазначається, що доводи касаційної скарги

є необґрунтованими, суди правильно застосували норми права й встановили

усі фактичні обставини у справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця» з 02 вересня

2010 року.

З 09 лютого 2024 року ОСОБА_1 прийнятий на роботу в порядку переведення

на посаду начальника філії АТ «Укрзалізниця».

02 вересня 2024 року ОСОБА_1 переведений на посаду старшого майстра філії АТ «Укрзалізниця» (наказ від 02 вересня 2024 року № 238/ОС ) (а. с.16-19, т. 1).

Станом на 15 травня 2024 року затверджений штатний розпис, введений в дію

з 15 серпня 2024 року, виробничих підрозділів філії АТ «Укрзалізниця»

в кількості 134 штатних одиниці, зокрема, у Вінницькому відділенні загальна кількість штатних одиниць складала 42, з яких: начальник відділення - 1, старший майстер - 1, майстер - 2, інженер з налагодження та випробувань - 9, машиніст вагоповірочного вагона 6 розряду - 13, слюсар з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики (електромеханік) 6 розряду - 16 (а. с. 167, т. 1).

До штатного розпису філії внесено зміни, які вводяться у дію з 27 січня 2025 року, та виведено зі штатного розпису 97 посад, зокрема, по Вінницькому відділенні -

32 посади: старший майстер - 1, майстер - 2, слюсар з контрольно-вимірювальних приладів та автоматики (електромеханік) 6 розряду - 16, машиніст вагоповірочного вагона 6 розряду - 13. По Вінницькому відділенні з 27 січня 2025 року затверджено 19 штатних одиниць: інженер з налагодження випробувань 2 категорії - 9, інженер

з налагодження й випробувань - 10 (а. с. 68, 94, т. 2).

Згідно з наказом філії АТ «Укрзалізниця» «Про заходи щодо приведення чисельності працівників до об`єму виконуваних робіт» від 25 жовтня 2024 року № 211 внесено зміни до штатного розпису, у тому числі, філії АТ «Укрзалізниця», доручено повідомити працівників про майбутнє звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату, а також скласти перелік вакантних посад (професій)

для пропозиції їх зазначеним співробітникам. У разі відмови від переведення

або відсутності роботи на підприємстві повідомити працівників, під розпис

про звільнення за скороченням чисельності на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, повідомити первинну профспілкову організацію філії

(а. с. 122, т. 1).

25 жовтня 2024 року про заплановане скорочення чисельності та штату працівників із прогнозованою датою звільнення 27 січня 2025 року повідомлено голову первинної профспілкової організації філії АТ «Укрзалізниця» (а. с. 123, т. 1).

Повідомленням від 21 листопада 2024 року ОСОБА_1 попереджено,

що на підставі наказу філії АТ «Укрзалізниця» від 01 листопада 2024 року № 221

«Про затвердження штатного розпису» його посада скорочується і він буде звільнений на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України не раніше

ніж через два місяці після ознайомлення з даним повідомленням. У порядку працевлаштування йому буде запропоновано посаду відповідно до наявних вакансій по філії АТ «Укрзалізниця», у разі незгоди із запропонованою вакансією, трудовий договір буде розірвано на підставі пункту 1 частини першої статті 40

КЗпП України. Повідомлення містить відмітку про його складення у двох оригінальних примірниках: один - ОСОБА_1 , другий - у матеріалах кадрового діловодства (а. с. 124, т. 1).

Згідно з актом від 25 листопада 2024 року про відмову від підпису на підтвердження отримання повідомлення від 21 листопада 2024 року, складеного та підписаного заступником директора філії, менеджером з персоналу, провідним юрисконсультом, 25 листопада 2024 року ОСОБА_1 , старшому майстру філії, було вручено

для ознайомлення два оригінальних примірника персонального повідомлення

від 21 листопада 2024 року про скорочення його посади та наступне звільнення

на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Із даним повідомлення він ознайомився, але відмовився від підпису про його фактичне отримання

(а. с. 125, т. 1).

ОСОБА_1 надав повідомлення, яке містить відмітку, що повідомлення він отримав 09 січня 2025 року. ОСОБА_1 наголошував, що він не ознайомлений з наказом філії АТ «Укрзалізниця» від 01 листопада 2024 року № 221 (а. с. 21-22, т. 1).

Відповідно до протоколу оперативної наради при директору філії АТ «Укрзалізниця» від 13 грудня 2024 року листом від 25 жовтня 2024 року № ЦВО-94/10-24 голову первинної профспілкової організації філії повідомлено про заплановане скорочення чисельності та штату працівників філії; керівники виробничих підрозділів подали

до відділу кадрів кандидатури працівників, посади яких підлягають під скорочення, з урахуванням переважного права на залишення на роботі (за наявності), персональні повідомлення в двох оригінальних примірниках, роздрукованих

на одному аркуші паперу формату А4 в альбомному розвороті для працівників виробничих підрозділів, посади яких підлягають скороченню, 22 листопада

2024 року направлені засобами поштового зв`язку «Нова пошта»; у період

із 25 листопада 2024 року по 27 листопада 2024 року всі працівники повідомлені,

з яких 97 осіб під особистий підпис, 1 особа відмовилася від підпису,

про що складено акт. У зв`язку з відпусткою начальника Вінницького відділення, комісією у складі: заступника начальника філії, менеджера з персоналу

та провідного юрисконсульта, за місцезнаходженням відділення 25 листопада

2025 року було здійснено вручення персональних повідомлень про скорочення працівників, які в той день перебували на території відділення, під особистий підпис. Від підпису на другому екземплярі повідомлення про його фактичне отримання відмовився старший майстер ОСОБА_1 , що зафіксовано в акті від 25 листопада 2024 року. Свою відмову аргументував бажанням спочатку ознайомитися з наказом від 01 листопада 2024 року № 221 «Про затвердження штатного розпису».

За наслідками наради постановлено, зокрема, начальникам відділень передати решту повідомлень про скорочення посад та відмовлено старшому майстру

в наданні для ознайомлення наказу від 01 листопада 2024 року № 221

«Про затвердження штатного розпису» (а. с. 109, т. 2).

Згідно з актом філії АТ «Укрзалізниця» від 13 грудня 2024 року про відмову

від підпису на підтвердження отримання переліку вакантних посад, складеного

та підписаного заступником директора філії, менеджером з персоналу, провідним юрисконсультом, 13 грудня 2024 року ОСОБА_1 , старшому майстру Вінницького відділення, було вручено для ознайомлення переліки вакантних посад у філіях: «Центр транспортного сервісу «Ліски», «Центр професійного розвитку персоналу»

АТ «Укрзалізниця». Із даними переліками він ознайомився, але відмовився

від підпису про його фактичне отримання (а. с. 130, т. 1).

13 грудня 2024 року ОСОБА_1 був у відрядженні у філії у місті Києві з питання проведення перевірки знань нормативних актів з безпеки руху поїздів та маневрової роботи, а також був присутній на оперативній нараді по розгляду питання

про результати проведеної роботи на виконання наказу від 25 жовтня

2024 року № 211.

Наказом директора філії АТ «Укрзалізниця» «Про застосування спрощеного обміну кадровими документами через засоби телекомунікаційного зв`язку» від 25 грудня 2023 року № 15 з 25 грудня 2023 року на час дії воєнного стану

вирішено обмінюватися з працівниками кадровими документами (наказами, повідомленнями, заявами, пояснювальними та доповідними записками тощо)

через засоби електронного зв`язку, у тому числі, документи або повідомлення надсилати працівнику для ознайомлення на його адресу електронної пошти

чи іншими засобами зв`язку (месенджери: «Telegram», «WatsApp», електронна пошта тощо), які повідомлені працівником та зазначені в особовій картці працівника

(а. с. 166, т. 1).

Листування з ОСОБА_1 відбувалося через месенджер «Telegram» за номером телефону: НОМЕР_1 . Вказане не заперечується сторонами у справі. Надана роботодавцем повна переписка за вказаним номером телефону визнається ОСОБА_1 .

З указаного листування слідує, що 24 січня 2025 року ОСОБА_1 надсилалося повідомлення з інформацією щодо вакантних посад по апарату філії «Центр

з ремонт та експлуатації колійних машин» АТ «Укрзалізниця». У відповідь на це, ОСОБА_1 повідомив: «м. Київ для мене не підходить» (а. с. 131, 133, т. 1).

Факт ознайомлення ОСОБА_1 із цією інформацією зафіксовано у протоколі

від 24 січня 2025 року № 2 (а. с. 164, т. 1).

28 січня 2025 року ОСОБА_1 у месенджер «Telegram» надсилалася інформація

про перелік вакантних посад: у регіональній філії «Південно-Західна залізниця», Хмельницькій дистанції колії «Південно-Західна залізниця», філії «Вокзальна компанія», філії «Центр професійного розвитку персоналу», філії «Центральна станція зв`язку», філії «Дарницький вагоноремонтний завод» (а. с. 134-150, т. 1;

а. с. 64-67, т. 2).

Дані повідомлення отримані ОСОБА_1 28 січня 2025 року у період часу

з 14 год 21 хв по 14 год 23 хв, прочитані, але залишені без відповіді. Вхідні дзвінки менеджера з персоналу о 16 год 09 хв та о 16 год 32 хв відмінені, про що свідчить копія протоколу філії від 28 січня 2025 року № 3 (а. с. 165, т. 1).

Наказом (розпорядженням) АТ «Укрзалізниця» від 24 січня 2025 року № 23/ОС ОСОБА_1 звільнено 28 січня 2025 року з посади старшого майстра у зв`язку

зі скороченням штату, на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України; вирішено компенсувати невикористаних 23 дні відпустки за період із 09 лютого

2024 року по 28 січня 2025 року та виплатити вихідну допомогу та премію. Виплату матеріальної допомоги вирішено провести відповідно до рішення правління

АТ «Укрзалізниця» від 14 жовтня 2024 року (витяг з протоколу № Ц-82/63 Ком. т.)

(а. с. 20, т. 1).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Грабік О. А., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414

цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим

є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні

та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася

до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно

до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує

при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України).

Однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (пункт 4 частини першої

статті 36 КЗпП України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір

до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником

або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці,

в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності

чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Водночас, роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника. Реалізація зазначеного обов`язку повинна відбуватися з урахуванням принципу рівності трудових прав громадян і не може бути обумовлена виключно розсудом роботодавця.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того,

в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника

з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору,

за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким,

що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду

і які існували на день звільнення.

Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду України

від 07 листопада 2011 року у справі № 6-45цс11 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 (провадження

№ 11-431асі18).

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація

або перепрофілювання підприємства, установи, власником або уповноваженим

ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника,

які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 07 квітня 2021 року у справі № 444/2600/19 (провадження № 61-13999св20), від 23 липня 2021 року

у справі № 766/12805/19 (провадження № 61-7098св21), від 27 серпня 2021 року

у справі № 712/10548/19 (провадження № 61-10299св21), від 09 грудня 2021 року

у справі № 646/2661/20 (провадження № 61-7496св21) та багатьох інших.

Указане свідчить про сталість судової практики з вирішення подібних спорів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81

ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених

цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані,

на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів),

що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин,

які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування

(частина перша статті 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. (стаття 78 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному

та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, судами попередніх інстанцій встановлено, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці (скорочення чисельності та штату працівників), що не заперечується сторонами. Тобто у спірних правовідносинах спір стосується саме порушення процедури вивільнення працівника, зокрема щодо належного повідомлення працівника про скорочення, обов`язку роботодавця запропонувати працівнику всі наявні вакантні посади, а також щодо переважного права на залишення на роботі.

Позивач був звільнений з роботи з 28 січня 2025 року наказом роботодавця

від 24 січня 2025 року № 23/ОС.Він був попереджений про наступне вивільнення, проте спір виник, у тому числі, з приводу дати такого попередження.

Позивач указував, що його попередили про наступне вивільнення 09 січня

2025 року, тобто з порушенням строку, визначеного частиною першою статті 49-2 КЗпП України, відповідно до якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Роботодавець, у свою чергу, заперечував проти цього й зазначав, що позивача було повідомлено про наступне вивільнення 25 листопада 2024 року.

Суди попередніх інстанцій надали правову оцінку поданим сторонами доказам,

їх доводам і зробили обґрунтований висновок про те, що роботодавець повідомив позивача про наступне вивільнення саме 25 листопада 2024 року. Відповідне повідомлення про наступне вивільнення складалося у двох екземплярах, один

із яких надавався працівнику, що підтверджується змістом самого повідомлення,

а також зафіксовано при розгляді питання скорочення працівників на оперативній нараді від 13 грудня 2024 року.

ОСОБА_1 ознайомився з указаним повідомленням, але відмовився від підпису

про його фактичне отримання, що зафіксовано в акті про відмову від підпису

на підтвердження отримання повідомлення.

Крім того, 25 листопада 2024 року роботодавцем були повідомлені й інші працівники філії АТ «Укрзалізниця», що підтверджується матеріалами справи, зокрема, самими повідомленнями з підписами працівників. Повідомлення були направлені керівникам відділень АТ «Укрзалізниця» засобами поштового зв`язку та після

їх вручення працівникам один примірник повертався до кадрової служби,

що підтверджується протоколом наради від 13 грудня 2024 року.

З урахуванням наведеного, позивач був обізнаний про скорочення штату роботодавця, він мав примірник відповідного повідомлення, з яким не ознайомився одразу під підпис із зазначенням дати ознайомлення.

Тобто позивач за два місяці до припинення трудових відносин між сторонами, попереджався роботодавцем про наступне вивільнення із займаної посади.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 13 грудня 2024 року позивачу вперше було запропоновано ряд вакантних посад, від яких останній відмовився,

як і від підпису про ознайомлення з переліком посад.

Суди звернули увагу на те, що пропозиції зайняти вакантні посади не були запропоновані позивачу в момент попередження про наступне вивільнення,

але вказане було зроблено роботодавцем згодом, при цьому неодноразово,

що свідчить про бажання роботодавця виконати вимоги трудового законодавства

в цій частині. Вказане не може бути підставою для визнання звільнення позивача незаконним та його поновлення на роботі. Не може бути скасоване правильне

по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга

статті 410 ЦПК України).

У подальшому, позивачу знову пропонували вакантні посади 24 січня 2025 року

та 28 січня 2025 року. Такі пропозиції роботодавець здійснював різними способами,

як особисто, так і шляхом надсилання повідомлень в месенджері «Telegram»,

що узгоджується з частиною третьою статті 29 КЗпП України, статтею 7

Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», внутрішніми документами роботодавця. ОСОБА_1 не відреагував

на запропоновані роботодавцем вакансії, від однієї з них (філія «Центрі з ремонту

та експлуатації колійних машин» АТ «Укрзалізниця») він фактично відмовився, зокрема, в одному з текстових повідомлень у месенджері.

Тобто позивач не обрав жодну із запропонованих йому вакансій, хоча роботодавець пропонував усі наявні у нього вакантні посади, у тому числі, й в останній робочий день позивача.

Указане свідчить про дотримання відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України

при звільненні позивача у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників.

Судами попередніх інстанцій надано належну правову оцінку доводам позивача

про його переважне право на залишення на роботі, з якою погоджується Верховний Суд.

Перевіряючи доводи позивача про неврахування відповідачем його переважного права на залишення на роботі, суди вірно виходили з того, що скороченню підлягали всі посади, які обіймав позивач, а тому вирішення питання наявності у ОСОБА_1 переважного права на залишення на роботі не було необхідним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів, оскільки відповідно

до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією

і продуктивністю праці.

Правила статті 42 КЗпП України щодо врахування переважного права залишення

на роботі, підлягають застосуванню, якщо відбувається часткове (не повне) скорочення рівнозначних (однотипних) посад, тобто частина посад скорочується, частина - ні, що дає можливість порівняти кваліфікацію та продуктивність праці працівників на рівнозначних (однотипних) посадах, які підлягають скороченню.

У такому випадку переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам із урахування інших підстав, перелічених у частині другій статті 42

КЗпП України (див. постанови Верховного Суду: від 14 червня 2022 року у справі

№ 465/7570/18 (провадження № 61-11631св21), від 03 грудня 2025 року у справі

№ 500/4447/19 (провадження № 61-2113св25).

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для оцінки застосування переважного права позивача на залишення

на роботі відповідно до статті 42 КЗпП України.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи і надавши правову оцінку поданим сторонами доказам, вірно виходив із того, що відповідач здійснив усі необхідні заходи для працевлаштування позивача. Роботодавець пропонував працівнику вакантні посади, які були на підприємстві протягом періоду вивільнення працівника та існували на день звільнення.

На вказаних обов`язках роботодавця наголошено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21 (провадження № 61-13363сво23).

Отже, судами зроблено вірні висновки про дотримання роботодавцем процедури звільнення працівника. Доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, роботодавець довів законність звільнення працівника з роботи.

Доводи касаційної скарги про недотримання роботодавцем та неправильне застосування судами пункту 1 частини першої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України не підтвердилися, вони спростовуються установленими судами обставинами справи.

Відповідно до статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення

на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення

про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу

або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш

як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки звільнення позивача відбулося на законних підставах, тому позовні вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди з ухваленими судовими рішеннями по суті вирішення спору, що не може бути правовою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Верховний Суд наголошує, що питання щодо поновлення на роботі вирішується

у кожному конкретному випадку з урахуванням встановлених обставин справи. Водночас, у справі, яка переглядається, судами попередніх інстанцій правильно застосовані норми матеріального права та встановлено всі фактичні обставини справи й враховано доводи сторін.

Зроблені судами висновки по суті вирішення спору узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду

з указаного питання є сталою та сформованою. У зв`язку з цим, безпідставними

є посилання заявника касаційної скарги на неврахування судами відповідної судової практики Верховного Суду. У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Крім того, суди попередніх інстанцій зробили обґрунтовані висновки про відсутність правових підстав для стягнення з роботодавця на користь позивача матеріальної допомоги за 2024 рік у розмірі середньомісячної зарплати, так як позивач

не перебував у щорічній відпустці й отримав компенсацію за невикористану відпустку. При цьому касаційна скарга позивача не містить доводів у цій частині.

Верховний Суд ураховує, що подією, яка безпосередньо пов`язується з виплатою цієї допомоги, має бути рішення про надання щорічної відпустки (або частини такої відпустки). Якщо працівник отримав грошову компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки, матеріальна допомога на оздоровлення не виплачується.

На вказаному наголошено у постанові Верховного Суду від 08 січня 2025 року

у справі № 753/8125/17 (провадження № 61-11917св23).

Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судами під час розгляду справи

не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам

в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення

є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди з висновками судів

і переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить

до компетенції суду касаційної інстанції.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення

без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (стаття 401

ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність

та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові

рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Грабік Олени Анатоліївни, залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2025 року

та постанову Вінницького апеляційного суду від 30 вересня 2025 року залишити

без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Г. В. Коломієць

Ю. В. Черняк