ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 688/1050/25

Провадження № 22-ц/820/2590/25

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю представника позивача адвоката Панченко А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2025 року, суддя Козачук С.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,

встановив:

В березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору органу опіки та піклування Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову вказала, що з 18.01.2017 перебувала з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.01.2021.

Від шлюбу мають малолітню дитину, сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований та проживає разом із нею, перебуває на її утриманні.

Після розірвання шлюбу відповідач проживає окремо, не спілкується з сином, не приймає участі у його вихованні, втратив інтерес до дитини. ОСОБА_2 сина не провідує, участі в його житті та вихованні не приймає, не цікавиться здоров`ям та фізичним розвитком дитини, його навчанням, внутрішнім світом, не забезпечує йому необхідного лікування, не виявляє інтересу до спілкування з ним. Всі питання щодо виховання вирішуються нею самостійно без участі та без підтримки з боку відповідача. Вона не чинила та не чинить жодних перешкод у спілкуванні сина з батьком, однак ОСОБА_2 не виявляв і не виявляє жодного бажання брати участь у житті дитини, що є його власним вибором. Син ОСОБА_4 батька не пам`ятає та не має до нього жодних почуттів. Водночас, ОСОБА_4 має тісні взаємовідносини з її теперішнім чоловіком, ОСОБА_5 , який піклується про нього, як про власного сина.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 20.10.2025 в задоволенні позову відмовлено. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Покладено на орган опіки та піклування Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації контроль за виконанням батьком своїх батьківських обов`язків.

У мотивувальній частині рішення суд вказав, що самі лише посилання позивача на те, що відповідач не піклується про свого сина, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не можуть бути достатніми підставами для позбавлення його батьківських прав. Справа не містить переконливих доказів винної поведінки батька щодо ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітнього сина. Відсутні докази на підтвердження обставин, що відповідач свідомо, систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати своїх батьківських обов`язків. ОСОБА_2 не виявляє негативної поведінки та не вчиняє протиправних дій відносно сина, щомісяця сплачує аліменти на користь матері дитини на утримання сина в розмірі 3000 грн., заборгованості зі сплати аліментів не має, заперечив проти позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , про що зазначив органу опіки та піклування у письмових поясненнях.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування скарги позивач вказала, що протягом семи років відповідач свідомо, за власним рішенням, не приймав участі у житті сина ОСОБА_4 та не вчиняв дій з метою зміни ставлення до дитини, поважних причин ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків справа не містить.

Жоден з наданих позивачем доказів не спростовано відповідачем.

Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

ОСОБА_2 проігнорував судові засідання у даній справі, не пояснив суду своєї позиції щодо вимог про позбавлення його батьківських прав.

Суд, вказавши на заперечення ОСОБА_2 позбавлення батьківських прав, наданих ним органу опіки та піклування, не врахував, що з дати надання відповідачем відповідних пояснень органу опіки та піклування до ухвалення рішення у справі ОСОБА_2 своєї поведінки не змінив, а сплата ним аліментів на утримання сина не звільняє його від інших обов`язків щодо виховання дитини.

В судовому засіданні представник позивача підтримала доводи апеляційної скарги.

Інші учасники справи в суд не з`явилися, про судове засідання були повідомлені у відповідності з вимогами ЦПК України.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що сторони з 23.03.2017 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.01.2021, яке набрало законної сили 02.03.2021.

Від шлюбу у сторін народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними свідоцтва про його народження серії НОМЕР_1 , виданого 13.10.2017 Голосіївським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого 24.06.2023 Печерським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».

Згідно з довідкою про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру №1 від 19.07.2023 та інформації про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи №86027189 від 08.11.2022, позивач ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстровані та проживають по АДРЕСА_1 .

Згідно з інформаційною довідкою №107 від 04.12.2024, наданою директором закладу дошкільної освіти (ясла-садок) №643 міста Києва Управління освіти Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з вересня 2020 відвідував заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №643 міста Києва. В цей час дитиною опікувалася тільки мати, ОСОБА_8 та її цивільний чоловік. Квитанції за харчування забирала та сплачувала мати дитини. За весь час, що ОСОБА_4 відвідував заклад, батька дитини ОСОБА_2 жодного разу не бачили, він життям сина не цікавився. 31.08.2021 ОСОБА_4 вибув до закладу дошкільної освіти №106 міста Києва.

В інформаційному листі №1-16/12 від 03.02.2025, наданому директором закладу дошкільної освіти (ясла-садок) комбінованого типу №725 міста Києва Управління освіти Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації зазначено, що ОСОБА_2 контакт із закладом дошкільної освіти за весь період перебування в ньому вихованця ОСОБА_3 , не підтримував, дошкільним життям сина не цікавився, з вихователями не спілкувався, не приводив і не забирав сина з дитячого садочка.

Згідно з довідкою №224 від 05.12.2024, виданою в.о. директора ліцею №59 міста Києва Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації Управління освіти, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у ліцеї №59 міста Києва з 1 класу, з 01.09.2023. Батько дитини, ОСОБА_2 , за період перебування сина у ліцеї з класним керівником та вчителями на зв`язок не виходив, не відвідував заклад освіти для участі в батьківських зборах, не цікавився у вчителів шкільним життям сина, результатами його навчання, не приводив і не забирав сина. Питаннями навчання та виховання займається мати ОСОБА_1 .

Зі змісту даних консультації уролога від 12.08.2024, виписки з медичної картки стаціонарного хворого №14555 від 04.09.2024, рахунка-акта 5585672 від 15.08.2024 вбачається, що витрати на лікування сина ОСОБА_4 у ТОВ «Медичний центр «Добробут-Поліклініка», НДСЛ «Охматдит», несе його мати, позивач ОСОБА_1 .

У висновку органу опіки та піклування Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації №100-12068 від 26.08.2025 зазначено, що орган опіки та піклування Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (протокол №16 від 20.08.2025), вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вказано у висновку, 10.04.2025 посадовою особою Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації (далі - Служба) проведено обстеження умов проживання ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 та з`ясовано, що умови для проживання та виховання дитини створено належним чином. У квартирі чисто та охайно. Наявна побутова техніка та меблі. Створено належні умови для ведення домашнього господарства. Для малолітнього ОСОБА_3 виділено окрему кімнату, в якій наявне спальне місце, дитяча стінка для книг, одягу та іграшок, стіл для занять, дитячі речі, гаджети, книги, іграшки. У квартирі разом з матір`ю та дитиною проживає чоловік матері, ОСОБА_5 . Власником квартири є дід дитини з боку матері ОСОБА_9 Голосіївським районним в місті Києві центром соціальних служб проведено оцінку потреб сім`ї за місцем проживання матері та дитини встановлено, що в квартирі дотримано санітарно-гігієнічні норми, наявні продукти харчування в достатній кількості. Зі спостережень фахівців базові та психоемоційні потреби дитини забезпечуються.

Під час бесіди фахівця Голосіївського районного в місті Києві центру соціальних служб (далі - Центр) з матір`ю дитини, вона розповіла, що з батьком дитини, ОСОБА_2 , розірвали шлюб у березні 2021 року через непорозуміння, його пасивну участь у вихованні сина. У телефонній розмові батько дитини, ОСОБА_2 повідомив, що до 2022 року він брав участь у вихованні та розвитку дитини, вітав сина зі святами, дарував подарунки, періодично проводив з ним час. З 2022 року він не підтримує спілкування ні з дитиною, ні з колишньою дружиною. Заборгованості зі сплати аліментів немає.

08.05.2025 ОСОБА_2 надав до Служби письмові пояснення, зі змісту яких вбачається, що він заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими. Аліменти на утримання сина сплачує регулярно та в повному обсязі, без затримок. Останній раз бачився з сином у 2022 році. Після цього спілкування з дитиною ускладнилось, оскільки матір дитини неодноразово відмовляла у наданні дозволу на спілкування з сином без її присутності. Більше того, бувша дружина неодноразово зверталася до нього з проханням написати офіційну відмову від сина та надати дозвіл на зміну прізвища, що, на його думку, є тиском і спробою позбавити його зв`язку з дитиною. Він не має можливості часто бути поряд з дитиною, оскільки проживає в іншому місті. Крім того, він має дочку ОСОБА_10 , 2024 року народження, від іншого шлюбу, яка перебуває на його утриманні. Хоча його матеріальна ситуація є складною, однак він прагне виконувати свої батьківські обов`язки перед обома дітьми, як морально так і матеріально.

Під час бесіди психолога Центру з ОСОБА_1 встановлено, що спільне проживання з біологічним батьком дитини, ОСОБА_2 , тривало до досягнення дитиною 11 місяців. До досягнення дитиною трирічного віку біологічний батько відвідував ОСОБА_4 один раз на рік, у день народження. У подальшому припинив спілкування з дитиною. Вона надсилала ОСОБА_2 фотокартки дитини та просила матеріальної допомоги. На думку матері, дитина не пам`ятає свого біологічного батька, у зв`язку з чим вона не вважає за доцільне, щоб відповідач залишався юридично визнаним батьком її сина.

Під час зустрічі психолога Центру з біологічним батьком дитини, ОСОБА_2 , останній повідомив, що після припинення спільного проживання з матір`ю дитини він продовжував підтримувати зв`язок із сином, навідувався до нього приблизно 2-3 разів на місяць, і мати дитини цьому не перешкоджала. Коли ОСОБА_4 виповнилося чотири роки, він висловив бажання забирати сина до себе додому з ночівлею, на той час він створив нову сім`ю. Проте мати дитини, ОСОБА_1 , була проти такого формату спілкування. ОСОБА_2 наголосив, що ОСОБА_4 є його сином і він, як батько, сумлінно сплачує аліменти, таким чином піклується про свою дитину.

За результатами проведеної роботи психологом Центру встановлено, що ОСОБА_3 демонструє позитивне емоційне ставлення до матері, ОСОБА_1 , її фігура для нього є емоційно значущою. Спостерігається високий рівень прив`язаності, мати сприймається як турботлива та емоційно доступна. Її роль у житті дитини є чітко визначеною та відповідає потребам ОСОБА_4 . Фігура біологічного батька ОСОБА_2 відсутня у дитячих проекціях, що свідчить про емоційну дистанцію та відсутність сталого образу. ОСОБА_4 не демонструє негативних емоцій, але також не виявляє ознак близькості чи прив`язаності. Ймовірною причиною є тривала відсутність контакту з боку біологічного батька.

Протягом 2021-2025 років ОСОБА_2 не звертався до органу опіки та піклування щодо вирішення питання про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення способів участі у вихованні та спілкуванні з сином.

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства (частина 3 статті 155 СК України).

У відповідності до положень статей 150, 157 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

У справі «Хант проти України», рішення від 07.12.2006, Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Згідно із частиною 4 статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14 років (стаття 165 СК України).

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд з огляду на положення статті 166 СК України неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 08.04.2020 у справі №645/731/18, від 29.01.2020 у справі №127/31288/18, від 29.01.2020 у справі №643/5393/17, від 17.01.2020 у справі №712/14772/17, від 25.11.2019 у справі №640/15049/17, від 13.03.2019 у справі №631/2406/15-ц, від 24.04.2019 у справі №331/5427/17.

У рішенні від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України», заява №39948/06 зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.

У рішенні від 10.09.2019 у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява №37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.

У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (п. 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (п. 58).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 25.02.2025 у справі №562/635/24).

Відповідно до частин 4, 5 статті 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина 6 статті 19 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача (постанова Верховного Суду від 17.06.2021 у справі №466/9380/17 (провадження №61-2175св20)).

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, врахувавши те, що позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2 , згідно з наданими ним Службі у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації поясненнями, заперечив проти позбавлення його батьківських прав та вважав, що перешкоди у його спілкуванні з дитиною виникли внаслідок того, що матір дитини неодноразово відмовляла у наданні дозволу на спілкування з сином без її присутності. При цьому, усвідомлює, що ОСОБА_4 є його сином, в повному розмірі сплачує на його утримання аліменти.

Позбавлення батька батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено (постанова Верховного Суду від 19.02.2025 у справі №367/10126/19).

Посилання позивача в апеляційній скарзі на фактичне ухилення відповідача від спілкування з сином саме по собі не виправдовує застосування такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав.

При цьому суд, надавши повну та об`єктивну оцінку доказам у справі, встановивши усі обставини справи, зокрема, щодо невиконання ОСОБА_2 в повній мірі свої батьківських обов`язків по вихованню та піклуванню про сина, обґрунтовано попередив його про необхідність зміни ставлення до виховання дитини та поклав на орган опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а також спрямоване на найкраще забезпечення інтересів дитини.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 грудня 2025 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова