ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Ванда А.М.,

з участю позивачки ОСОБА_1 , її адвоката Говорової С.Л., представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Ткаченко С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду Полтавської області від 15 травня 2025 року, постановлене суддею Материнко М.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Демецька Світлана Леонідівна, про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и в:

27.10.2020 адвокат Довбиш О.С., діючи в інтересах ОСОБА_3 , звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування 2/3 частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , посвідченого 22.10.2018 приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Демецькою С.В. по р.№7367.

Позов обґрунтований тим, що відповідач скористався вразливим станом позивачки після перенесених нею хвороб, пообіцяв піклуватися та доглядати за нею та укласти з цією метою договір довічного утримання. На час укладення договору позивач перебувала у хворобливому стані, тому помилилася щодо природи правочину та обставин, і ця помилка має істотне значення. Також зрозуміти зміст правочину позивачці завадило погане почуття в період відновлення після інсульту та наявні вади зору. Про існування спірного договору з листа відповідача.

На підставі викладено та статті 229 ЦК України просить визнати недійсним указаний правочин, який вчинений нею під впливом помилки що до обставин, які мають істотне значення.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка померла./а.с.73 т.1/

Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 10.06.2021 до участі у справі залучено ОСОБА_1 в порядку правонаступництва померлої позивачки ОСОБА_3 /а.с.152 т.1/

Рішенням Шевченківського районного суду м.Полтави від 25.05.2025 у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивачем не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, які б підтверджували, що на момент підписання договору дарувальник не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, не розуміла правової природи правочину. Із доданої до позову виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 22.03.2018 на ім`я ОСОБА_3 не убачається, що дарувальник на час укладення спірного правочину перебувала у хворобливому та вразливому стані, що безумовно вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору 22.10.2018. Інших письмових доказів на підтвердження обставин, що безумовно могли вплинути на волевиявлення померлої під час укладення спірного договору, позивачем не надано.

Із рішенням суду першої інстанції не погодилася позивачка та подала апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне з`ясування обставин справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Звертає увагу, що на час укладення спірного договору ОСОБА_3 було 79 років. У березні 2018 року вона потрапила в неврологічне відділення 1-ї міської клінічної лікарні м.Полтави та їй було встановлено діагноз: ішемічний інсульт та інш. захворювання. На час укладення договору ОСОБА_3 перебувала у хворобливому та вразливому стані після перенесеної хвороби, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення договору, тому вона помилилася щодо природи правочину і ця помилка має істотне значення, так як вона вважала, що укладає договір довічного утримання та вважала, що залишається власником спірної частки квартири, оскільки могла безперешкодно користуватися квартирою.

Посилаючись на свої показання та показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , доводить, що відповідач у період укладення договору обмежив ОСОБА_3 у спілкуванні з близькими людьми та друзями, тому вона не мала можливості порадитися, розповісти про пропозицію відповідача укласти договір, тобто він створив їй несприятливі психологічні умови та мав можливість маніпулювати її волевиявленням.

Зазначає, що спірна квартира була єдиним житлом ОСОБА_3 , вона продовжувала в ній проживати та утримувати її до своєї смерті. Натомість відповідач у подарованій квартирі з моменту укладення договору дарування не проживав, його особисті речі там відсутні, будь-які витрати на утримання квартири не ніс та не вчиняв жодних дій, як власник нерухомого майна. Тому вважає, що ОСОБА_3 фактично відповідачу квартиру в дарунок не передала, а він не прийняв дарунок.

Доводить, що під час укладення оспорюваного договору волевиявлення ОСОБА_3 не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а тому відповідно до ч.3 ст.215, ч.1 ст.219 ЦК України такий правочин є недійсним.

Також у доводах апеляційної скарги посилається на безпідставність винесеної районним судом ухвали від 15.05.2025, якою відмовлено у задоволенні клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, тоді як попередні ухвали про призначення експертиз не виконані за відсутності додаткової інформації. Така інформація наявна у матеріалах справи, про що підтверджується протоколом судового засідання від 23.12.2021, однак у матеріалах справи відсутній технічний запис судового засідання, що унеможливило ознайомлення експертами з додатковими матеріалами для проведення експертизи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У суді апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Говорова С.Л. підтримали доводи апеляційної скарги, наполягаючи на її задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ткаченко С.В. проти апеляційної скарги заперечила. Вважає, що позовні вимоги є недоведеними, а тому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Демецька С.Л. направила апеляційному суду заяву про розгляд справи без її присутності, при вирішенні спору покладається на розсуд суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд встановив такі обставини.

Згідно із договором дарування частини квартири від 22.10.2018, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. по р.№7367, ОСОБА_3 (дарувальник) та ОСОБА_2 (обдаровуваний) уклали договір, за яким дарувальник безоплатно передала у власність останньому (подарувала) 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 .

Пунктом 4 цього договору визначені умови переходу права власності, яке виникає у обдаровуваного з моменту передачі частини квартири, державної реєстрації права власності відповідно до вимог законодавства України. В присутності нотаріуса дарувальник передала обдаровуваному документ власності (тобто цей договір). Сторони домовилися, що під передачею частини квартири за цим договором слід вважати передачу документа. Прийняття обдаровуваним від дарувальника цього договору свідчить про те, що передача та прийняття дарунка відбулася./а.с.35-37 т.1/

Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (номер витягу 142215545) від 22.10.2018 підтверджується здійснення державної реєстрації права власності на подаровану частину квартири за відповідачем згідно указаного договору дарування./а.с.37 т.1/

Згідно із випискою з медичної карти стаціонарного хворого №1872 від 22.03.2018, виданою 1-ю міською клінічною лікарнею м.Полтави, ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні з діагнозом, зокрема, ішемічний інсульт (13.08.18) в басейні правої з лівобічними легким геміопарезом, дизартрія IV групи, атеросклероз, артеріальна гіпертензія III. Виписується 22.03.2018 з покращенням./а.с.9 т.1/

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених у позові підстав для визнання договору дарування недійсним, оскільки відсутні докази на підтвердження обставин, які безумовно могли вплинути на волевиявлення ОСОБА_3 під час укладання спірного договору.

Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції погоджується. При цьому враховує наступне.

Згідно із частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За загальним правилом підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою -третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

За приписами частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції, виходячи з наданих позивачем доказів, дійшов вірного висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження заявленої позивачем підстави визнання договору дарування недійсним унаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення, обґрунтовано відхиливши твердження позивача про перебування дарувальника на час укладення оспорюваного правочину у хворобливому стані в період відновлення після інсульту.

Апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги щодо перебування ОСОБА_3 у хворобливому та вразливому стані після перенесеної у березні 2018 року хвороби, оскільки вони ніяким чином не доводять її помилку щодо природи правочину, а саме, як стверджує правонаступник позивача та адвокат, вважаючи, що укладає договір довічного утримання та залишається власником спірної частки квартири.

По-перше, такі доводи повністю спростовуються умовами оспорюваного договору, в якому вказано, що сторони правочину однаково розуміють значення, умови правочину та його наслідки, підтвердивши це особистими підписами.

По-друге, як договір дарування, так і договір довічного утримання за своїми правовими наслідками є договором відчуження та припиняє право власності попереднього власника (дарувальника або відчужувача).

По-третє, відсутність у ОСОБА_3 примірника договору дарування підтверджує той факт, що дарунок переданий та прийнятий обдаровуваним (відповідачем).

Не заслуговують на увагу та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги з посиланням на свої (правонаступника) показання та показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , що відповідач у період укладення договору обмежив ОСОБА_3 у спілкуванні з близькими людьми та друзями, тому вона не мала можливості порадитися, розповісти про пропозицію відповідача укласти договір, тобто він створив їй несприятливі психологічні умови та мав можливість маніпулювати її волевиявленням. Такі доводи є припущеннями ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем ОСОБА_3 та заінтересованою особою, а показання свідків є малоінформативними та ніякого доказового значення не мають.

Апеляційний суд також не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_3 фактично відповідачу квартиру в дарунок не передала, а він не прийняв дарунок, оскільки спірна квартира була єдиним житлом ОСОБА_3 , вона продовжувала в ній проживати та утримувати її до своєї смерті, тоді як відповідач у подарованій квартирі з моменту укладення договору дарування не проживав, його особисті речі там відсутні, будь-які витрати на утримання квартири не ніс та не вчиняв жодних дій, як власник нерухомого майна. Такі доводи є суб`єктивними судженнями правонаступника позивача без підтвердження належними та достатніми доказами та спростовуються як умовами договору дарування, так і фактом передачі обдаровуваному подарунку шляхом передачі самого договору. Крім того, ОСОБА_1 маніпулює обставинами на власну користь, зокрема, замовчує той факт, що спірна квартира на момент укладення оспорюваного правочину перебувала у спільній частковій власності трьох осіб ( ОСОБА_3 - 2/3 частини, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 по 1/6 частині). Після вчинення цього правочину дарувальник певний період проживала у сина ОСОБА_2 за місцем його проживання, а не у спірній квартирі. У подальшому проживання ОСОБА_3 у спірній кватирі, яка на той час їй вже не належала, свідчить про згоду співвласників квартири на таке проживання, а не на недійсність договору дарування.

Колегія суддів також відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги щодо безпідставності ухвали суду першої інстанції від 15.05.2025 про відмову у задоволенні клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, тоді як попередні ухвали про призначення експертиз не виконані за відсутності додаткової інформації. Така інформація наявна у матеріалах справи, що підтверджується протоколом судового засідання від 23.12.2021, однак у матеріалах справи відсутній технічний запис судового засідання, що унеможливило ознайомлення експертами з додатковими матеріалами для проведення експертизи.

Згідно із частиною третьою статті 49 ЦПК України позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

За приписом частини першої статті 84 ЦПК України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений, зокрема у частині другій статті 83 цього Кодексу.

Із огляду на визначені позивачем підстави позову та враховуючи, що підготовче засідання у справі, що підлягала розгляду в порядку загального позовного провадження, закрито ухвалою від 23.09.2021, підстави для витребування судом першої інстанції нових доказів та призначення у подальшому заявлених позивачем експертиз: судово-психологічної та судово-психіатричної відсутні, оскільки питання, що пропонувалися позивачем для дослідження, - не відносяться до предмета доказування. Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які дані, які б давали підстави ставити під сумніву дієздатність дарувальника з огляду на його психологічний чи психічний стан здоров`я на час укладення оспорюваного правочину. Такі клопотання ґрунтувалися виключно на припущеннях правонаступника позивачки ОСОБА_1 .

Натомість питання фіксування судового засідання технічного засобами окремо врегульовано статтею 247 ЦПК України, а тому зауваження щодо технічного запису судового засіданні розглядають судом першої інстанції в порядку статті 249 цього Кодексу.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та зводяться до довільного трактування норм права на власну користь. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване судове рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду Полтавської області від 15 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18.12.2025.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак