печерський районний суд міста києва
пр. № 2-з-123/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 року м. Київ

Суддя Печерського районного суду м. Києва Гуртова Т. І., розглянувши заяву представника заявника Куропати Олексія Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Жукова Юлія Вікторівна, про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2025 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 (далі - також позивач) до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Жукова Юлія Вікторівна, про визнання права власності на частку майна, придбаного під час шлюбу.

Разом із позовною заявою стороною позивача подано заяву про забезпечення позову.

У заяві представник заявниці, адвокат Куропата О. В., просить заборонити Приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Жуковій Юлії Вікторівні вчиняти будь-які нотаріальні дії, що стосуються видачі спадкоємцям ОСОБА_5 (народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) свідоцтва про право на спадщину на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтовані заяви про забезпечення позову представником заявника зазначені такі обставини. Так, 02 березня 1989 року між позивачем та ОСОБА_5 було укладено шлюб, запис № 857, свідоцтво про укладення шлюбу № НОМЕР_1 . У подальшому, 02 серпня 1995 року, позивач та ОСОБА_5 , перебуваючи у шлюбі, придбали в спільну сумісну власність подружжя квартиру. При цьому було прийнято рішення, як зазначає позивач, що стороною договору купівлі-продажу виступить ОСОБА_5 , на якого і було зареєстровано квартиру. Придбання квартири в спільну сумісну власність подружжя підтверджується договором купівлі-продажу від 02 серпня 1995 року, який зареєстровано за № 1/4650-3830. У подальшому 01 квітня 1997 року шлюб між позивачем та ОСОБА_5 було розірвано, реєстраційний запис № 230, свідоцтво про розірвання шлюбу № НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Жуковою Юлією Вікторівною відкрито спадкову справу.

Відповідно до зазначеною позивачем інформації ОСОБА_5 має дітей: ОСОБА_3 (Відповідач-2), ОСОБА_4 (Відповідач-3) та був у шлюбі на момент смерті з ОСОБА_2 (Відповідач-1). Вказані особи є спадкоємцями ОСОБА_5 за законом.

Позивач звернулась до суду з позовом про визнання права власності в порядку поділу вищезазначеного майна, яке було набуто сторонами під час перебування у шлюбі.

Станом на даний час, юридично, по документам, відповідачі являються законними спадкоємцями нерухомого майна, яке є предметом даного спору. На думку заявника, існує ризик того, що до моменту розгляду та вирішення справи по суті приватний нотаріус ОСОБА_6 видасть свідоцтво про право на спадщину за законом на спірну квартиру (або її частку) на ім`я спадкоємців ОСОБА_5 - відповідачів у справі.

У такому випадку квартира перейде у власність іншої особи (осіб), які, набувши статусу зареєстрованих власників, зможуть повністю та на власний розсуд здійснювати щодо квартири усі передбачені законом правомочності власника, у тому числі відчужувати її (шляхом купівлі-продажу, дарування, міни тощо), передавати в іпотеку, користування, вносити до статутного капіталу юридичної особи та іншим чином обтяжувати.

У такому разі навіть у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову та визнання за позивачем права власності на 1/2 частку квартири виконання такого рішення буде істотно утруднене, а в окремих випадках - фактично неможливе.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

З урахуванням наведеного, сторони в судове засідання не викликались, оскільки суд дійшов висновку про розгляд вказаної заяви за їх відсутності відповідно до положень ч. 1 ст. 153 ЦПК України.

При цьому, фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалось відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд, дослідивши заяву про забезпечення позову та надані до неї документи, дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

При цьому, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Вказана норма імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

Cпівмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам (п. 3-4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року N 9).

При цьому, згідно з ч. 1, 2 ст. 151 ЦПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суд має перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Як вбачається з матеріалів справи позивач заявляє, що, станом на даний час, юридично, по документам, померлий ОСОБА_5 був власником квартири, яке є предметом даного спору, спадкоємці, які є відповідачами у справі, можуть отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно.

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Судом встановлено, що між сторонами у справі дійсно виник спір щодо належності частки нерухомого майна позивачу.

При невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи, і відповідне свідчить, що між сторонами дійсно існує спір.

Припущення заявника про те, що незастосування заходів по забезпеченню позову може утруднити або унеможливити виконання рішення суду про визнання права власності, є обґрунтованим, і суд враховує, що юридично, по документам, померлий ОСОБА_5 являється одноособовим власником нерухомого майна і спадкоємці можуть вступити у спадщину.

Враховуючи майновий характер позовних вимог, відповідачі мають об`єктивну можливість розпорядитися спадковим майном на власний розсуд, зокрема, відчужити його в будь-який спосіб, що може призвести до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду про визнання права власності в разі задоволення позову.

Крім того, позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні колишнього подружжя у разі смерті одного з колишнього подружжя.

Вирішуючи заяву сторони позивача про забезпечення позову, суд вважає, що оскільки спірним майном є 1/2 частина нерухомого майна, то і заборона нотаріусу в частині видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування повинна відповідати частці спірного майна. Такий вид забезпечення позову, у даному випадку, на думку суду, є обґрунтованим та такими, що дозволить виконати рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Підстав для застосування зустрічного забезпечення відповідно до положень ст. 154 ЦПК України суд не вбачає, оскільки, на думку суду, будь-які реальні збитки відповідачів, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, як тимчасовим заходом, наразі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 149, 150, 151, 153, 353-354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Заяву - задовольнити частково.

Заборонити приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Жуковій Юлії Вікторівні вчиняти будь-які нотаріальні дії щодо видачі спадкоємцям ОСОБА_5 (народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 ) свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Дані про заявника (стягувача):

ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Дані про боржників (відповідачі):

ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 .

ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 .

ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 .

Ухвала підлягає негайному виконанню.

Суд роз`яснює, що відповідно до ч. 4 ст. 157 ЦПК України особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Тетяна ГУРТОВА