Суддя Шевченко С. В.
Провадження № 2/644/2938/25
РІШЕННЯ

іменем України

17 грудня 2025 року Індустріальний районний суд м. Харкова в складі: головуючого судді - Шевченка С.В., секретаря с/з Рибалка В.О., розглянув за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави,

в с т а н о в и в:

У позові ОСОБА_1 просить в рахунок задоволення її вимог до відповідача ОСОБА_2 за договором позики грошей від 28.02.2019 року в сумі, еквівалентній 4 360 (чотири тисячі триста шістдесят) доларів США за офіційним курсом НБУ станом на момент ухвалення рішення у справі, звернути стягнення на предмет застави автомобіль марки та моделі: ЗИЛ 5301, рік випуску: 2005; тип ТЗ: Вантажний спеціалізований фургон; шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 ; реєстраційний номер: НОМЕР_2 , зареєстрований ТСЦ 6341 28.02.2019 року, дата першої реєстрації: 14.06.2005 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , видане тим же ТСЦ шляхом передачі вказаного рухомого майна у власність обтяжувача ОСОБА_4 .

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 28.02.2019 року відповідач ОСОБА_2 позичив у позивача ОСОБА_1 117 720 грн. 00 коп., що було еквівалентно 4 360 (чотири тисячі триста шістдесят) доларів США станом на момент укладення договору позики, які відповідач ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачу частинами (з розстроченням) не пізніше 28.05.2019 року наступним чином: 3 240 грн. 00 коп., що еквівалентно 120 доларів США до 28.03.2019 року; 3 240 грн. 00 коп., що еквівалентно 120 доларів США до 28.04.2019 року; 111 240 грн. 00 коп., що еквівалентно 4120 доларів США до 28.05.2019 року, про що між сторонами було укладено в письмовій формі договір позики від 28.02.2019 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача за вказаним договором позики від 28.02.2019 року, між ним та позивачем було укладено договір застави, 28.02.2019 року посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А. В. за реєстровим № 267, за умовами якого відповідач передав позивачу в заставу належний йому на праві власності автомобіль марки та моделі: ЗИЛ 5301, рік випуску: 2005; тип ТЗ: Вантажний спеціалізований фургон; шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 ; реєстраційний номер: НОМЕР_2 , зареєстрований ТСЦ 6341 28.02.2019 року, дата першої реєстрації: 14.06.2005 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , видане тим же ТСЦ.

Відповідно до пункту 1.7 договору застави від 28.02.2019 року, відповідач передав в заставу вказаний автомобіль, придбаний на спільні кошти, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, за згодою дружини (відповідача) ОСОБА_3 , про що свідчить її заява, справжність підпису на якій засвідчено 28.02.2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А. В. за реєстровим № 266.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 не повернув позичених у позивача коштів і порушив свої зобов`язання за основним договором позики від 28.02.2019 року, позивач просить суд, в рахунок задоволення її вимог за основним договором позики, звернути стягнення на предмет застави шляхом передачі заставного майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність позивача (обтяжувача).

Також позивач просила розподілити судові витрати у справі і стягнути з відповідачів на її користь сплачений за подання позову судовий збір.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 29.01.2025 року у справі № 643/14219/24 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі № 643/14219 /25.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 17.04.2025 року справу № 643/14219/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави передано на розгляд Орджонікідзевського районного суду м. Харкова.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Харкова від 16.05.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином та своєчасно, надала клопотання про розгляд справи у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечувала проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.

Відповідачам на адресу реєстрації їхнього місця проживання були направлені копії ухвал про відкриття провадження у справі та копії позовної заяви з додатками, а також судові повістки про виклик в судове засідання. Відомості про дату та час судового засідання знаходяться у вільному доступі на офіційному сайті Судової влади за адресою в мережі Інтернет: https://court.gov.ua/fair/ та сайті суду. Крім того, відповідачі повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України.

Згідно з ч. 1ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин.

Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідачів про розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження, однак відповідачі не скористалися процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачами відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Беручи до уваги пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, а також враховуючи, що відповідачі обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання суду не надали, в силу положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідачів.

Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84)5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинство більш ефективно.

Таким чином, на підставі приписів ст. ст.128, 130-131 ЦПК України, суд вважає, що відповідачі повідомлені належним чином про час і місце розгляду справи, а тому, з письмової згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наступні факти та правовідносини.

28.02.2019 року відповідач ОСОБА_2 позичив (отримав в борг) у позивача ОСОБА_1 117 720 (сто сімнадцять тисяч сімсот двадцять) грн. 00 коп., що, станом на момент укладення договору, становило еквівалент 4 360 (чотири тисячі триста шістдесят) доларів США, які відповідач ОСОБА_2 зобов`язався повернути позивачу частинами (з розстроченням) не пізніше 28.05.2019 року наступним чином: 3 240 грн. 00 коп., що еквівалентно 120 доларів США до 28.03.2019 року; 3 240 грн. 00 коп., що еквівалентно 120 доларів США до 28.04.2019 року; 111 240 грн. 00 коп., що еквівалентно 4120 доларів США до 28.05.2019 року.

На підтвердження факту укладення договору та передання коштів в борг, відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 в письмовій формі було укладено договір позики від 28.02.2019 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_2 за вказаним договором позики від 28.02.2019 року, між відповідачем ОСОБА_2 та позивачем було укладено договір застави автомобіля, 28.02.2019 року посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А. В. за реєстровим № 267.

Відповідно до умови п. 1.1 договору застави автомобіля від 28.02.2019 року, цим договором забезпечується виконання зобов`язань, що виникло у ОСОБА_2 на підставі договору позики грошей від 28.02.2019 року (основний договір), укладеного ним з ОСОБА_1 у простій письмовій формі на суму 117 720 гривень, що за середнім курсом продажу доларів США приватним особам комерційними банками складає 4360 доларів США, з обумовленим в основному договорі строком повернення боргу до 28.05.2019 року.

Відповідно до п. 1.2 договору застави автомобіля від 28.02.2019 року, в заставу позивачу передано автомобіль, а саме: марки та моделі: ЗИЛ 5301, рік випуску: 2005; тип ТЗ: Вантажний спеціалізований фургон; шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 ; реєстраційний номер: НОМЕР_2 , зареєстрований ТСЦ 6341 28.02.2019 року, дата першої реєстрації: 14.06.2005 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , видане тим же ТСЦ.

Відповідно до пункту 1.7 договору застави від 28.02.2019 року, відповідач передав в заставу вказаний автомобіль, придбаний на спільні кошти, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, за згодою дружини ОСОБА_3 , про що свідчить надана останньою заява відповідного змісту, справжність підпису на якій засвідчено 28.02.2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А. В. за реєстровим № 266.

Відповідно до підп. 3, 4 п. 2.1. договору застави від 28.02.2019 року, заставодавець має право звернути стягнення на предмет застави у випадку порушення строків повернення грошей згідно основного договору, а також має право, у випадку невиконання чи неналежного виконання відповідачем зобов`язань за основним договором, задовольнити свої вимоги за рахунок предмету застави в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення, враховуючи суму боргу та відсотків, збитків, та інших витрат, пов`язаних зі зверненням стягнення на предмет застави.

Відповідно до п. п. 4.1.-4.3. договору застави від 28.02.2019 року, при порушенні заставодавцем основного договору щодо строків повернення боргу та відсотків у заставодержателя (позивача) виникає право задоволення вимог, забезпечених заставою, за рахунок предмету застави. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави, про що письмово повідомляє заставодавця, з моменту порушення будь-якого з зобов`язань за основним договором. Така кореспонденція має вважатися отриманою ним через три календарні дні з моменту надходження на поштове відділення, що обслуговує будинки за цією адресою, незалежно від того, чи отримав боржником особисто її, та незалежно від причин неотримання особисто. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється згідно з Законом «Про заставу», а також шляхом переходу предмету застави у власність заставодержателя в рахунок погашення заборгованості.

Частиною 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. (стаття 628 ЦК України).

Стаття 627 ЦК України та ст. 6 цього Кодексу визначають, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлено договором.

Враховуючи, той факт, що відповідачем ОСОБА_2 не надано суду жодного доказу того, що він належним чином виконав зобов`язання з повернення позивачу позичених коштів, враховуючи, що відповідачем, в порушення умов договору, не повернута своєчасно сума позики, на підставі ст. 509, 526, 1054 ЦК України суд доходить висновку, що відповідач ОСОБА_2 є таким, що прострочив виконання (не виконав) зобов`язання за вказаним договором, у зв`язку з чим за ним утворилася заборгованість в сумі, еквівалентній 4 360 доларів США.

Відтак, позивач набула права вимоги до ОСОБА_2 за основним договором позики і набула права звернути стягнення на предмет застави в рахунок задоволення її вимог за основним грошовим зобов`язанням.

Згідно зі статтею 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

У силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України).

У частині першій статті 574 ЦК України вказано, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Згідно із частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема, річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави (частини перша, друга статті 583 ЦК України).

У договорі застави визначаються суть, розмір і строк (термін) виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, тa (або) посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобов`язання, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. Опис предмета застави у договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо) (стаття 584 ЦК України).

Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно із частинами першою, другою, п`ятою, шостою статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. У разі часткового виконання боржником зобов`язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Якщо предметом застави є дві або більше речей (два або більше прав), стягнення може бути звернене на всі ці речі (права) або на будь-яку з речей (прав) на вибір заставодержателя. Якщо заставодержатель зверне стягнення на одну річ (одне право), але його вимогу не буде задоволено в повному обсязі, він зберігає право застави на інші речі (права), які є предметом застави.

У частині першій статті 591 ЦК України зазначено, що реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом.

При цьому у статті 575 ЦК України наведено окремі види застав та вказано, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Отже, іпотека як застава нерухомого майна та застава рухомого майна є різними видами застави. Разом з цим іпотека є особливим видом застави, за яким виконання зобов`язань забезпечується виключно нерухомим майном, та має спеціальне регулювання не лише загальним законодавством - ЦК України, Законом № 2654-ХІІ, а й Законом України від 05 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-ІV).

Правове регулювання застави рухомого майна здійснюється ЦК України, Законом № 2654-ХІІ, а також спеціальним Законом № 1255-IV.

Велика Палата Верховного Суду розглядала справи, у яких предметом позову було звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності.

У постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18) зроблено такі правові висновки.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону № 898-ІV є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно в договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України в контексті статей 36, 37 Закону № 898-ІV суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Подібні висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року у справі № 369/238/15-ц (провадження № 14-117цс18), від 07 листопада 2018 року у справі № 520/6819/14-ц (провадження № 14-343цс18), від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) та інших.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася з приводу того, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання є винятково позасудовим способом задоволення вимог іпотекодержателя, що не передбачає можливості звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб за рішенням суду.

При цьому Судом приймалася до уваги процедура звернення стягнення на предмет іпотеки, яка передбачена статтею 37 Закону № 898-ІV, за якою право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі.

Тобто для набуття у власність предмета іпотеки необхідна лише наявність відповідної угоди між кредитором (іпотекодержателем) та боржником (іпотекодавцем) та воля самого іпотекодержателя зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки. Іпотекодавець наділений лише повноваженнями оскарження рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, в суді.

Разом з тим процедура звернення стягнення на заставлене рухоме майно передбачає активні дії заставодателя, який повинен передати предмет обтяження, якщо той перебуває у його володінні. А саме стаття 27 Закону № 1255-IV закріплює порядок повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання та передбачає, що, якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна (далі - Державний реєстр обтяжень) відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Повідомлення повинне містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов`язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом строку, що визначається згідно з частиною другою статті 28 цього Закону.

У статті 28 Закону № 1255-IV вказані правові наслідки невиконання вимоги обтяжувача. Так, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження може бути припинене боржником або третьою особою шляхом виконання порушеного боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або тієї частини цього зобов`язання, виконання якої було прострочене, разом з відшкодуванням обтяжувачу витрат, понесених у зв`язку з пред`явленням вимоги та/або звернення стягнення. Таке виконання може бути здійсненим у будь-який час до моменту продажу обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження або до переходу права власності на нього до обтяжувача. У цьому разі обтяжувач не вправі вимагати від боржника або іншої особи, яка виконала зобов`язання, сплати інших сум. Якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі обтяжень відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження або іншого строку, встановленого за домовленістю обтяжувача та боржника, зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону. У разі отримання предмета обтяження у володіння обтяжувач зобов`язаний до закінчення процедури звернення стягнення вживати заходів щодо збереження відповідного майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону.

Якщо боржник, у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує вимогу обтяжувача щодо передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду. Строк, визначений частиною другою цієї статті, не може бути встановлений за домовленістю обтяжувача та боржника меншим ніж 30 днів, якщо хоча б одним боржником (за забезпеченим обтяженням зобов`язанням, майновим поручителем тощо) за відповідним забезпечувальним обтяженням є фізична особа та/або забезпечене відповідним обтяженням зобов`язання не пов`язане зі здійсненням хоча б одним боржником за таким зобов`язанням підприємницької діяльності, а також не може бути меншим, ніж зазначений у Державному реєстрі обтяжень строк, встановлений обтяжувачем з вищим пріоритетом та боржником.

Тобто звернення стягнення на предмет обтяження у позасудовому порядку передбачає наявність інших дій обтяжувача, ніж іпотекодержателя.

Крім того, наслідки таких дій різняться. Так, у статті 28 названої редакції Закону № 1255-IV вказано, що якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі обтяжень відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов`язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов`язаний вживати заходів щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону. Якщо боржник, у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує обов`язок щодо передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду.

Особливості містить і стаття 29 зазначеного Закону, якою урегульовано передачу обтяжувачу права власності на предмет забезпечувального обтяження. Обтяжувач має право після одержання предмета обтяження у володіння задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов`язанням шляхом набуття права власності на предмет забезпечувального обтяження, якщо інше не встановлено законом або договором. При цьому обтяжувач зобов`язаний повідомити боржника та інших обтяжувачів відповідного рухомого майна про свій намір набути право власності на предмет забезпечувального обтяження в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону. Боржник або інші обтяжувачі, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження відповідного рухомого майна, протягом строку, вказаного в частині другій статті 28 цього Закону, можуть заперечити проти переходу права власності на предмет забезпечувального обтяження до обтяжувача, який ініціює звернення стягнення. Таке заперечення надсилається в письмовій формі обтяжувачу, який ініціює звернення стягнення, та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження відповідного рухомого майна. За таких умов обтяжувач, який ініціює звернення стягнення, повинен задовольнити забезпечену обтяженням вимогу шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження в порядку, встановленому статтею 30 цього Закону. Якщо заперечення проти переходу права власності на предмет забезпечувального обтяження надійшло від іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, обтяжувач, який ініціює звернення стягнення, може набути право власності на предмет забезпечувального обтяження лише в разі задоволення ним забезпеченої вимоги обтяжувача, який заперечує проти цього. Якщо відповідне заперечення надійшло від боржника, набуття обтяжувачем, який ініціює звернення стягнення, права власності на предмет забезпечувального обтяження можливе на підставі рішення суду. У разі набуття обтяжувачем права власності на предмет забезпечувального обтяження відповідне зобов`язання, забезпечене обтяженням, вважається повністю виконаним і обтяжувач не вправі пред`являти боржнику інші вимоги у зв`язку з виконанням цього зобов`язання. У разі набуття обтяжувачем права власності на предмет забезпечувального обтяження усі обтяження відповідного рухомого майна з вищим пріоритетом зберігають чинність, а обтяження з нижчим пріоритетом припиняються.

Тобто звернення стягнення на предмет застави за своїм правовим регулюванням, процедурою та наслідками істотно відрізняється від звернення стягнення на предмет іпотеки.

Тому висновки Великої Палати Верховного Суду, що стосуються застосування норм права, які регулюють правовідносини щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, не є релевантними щодо розгляду спорів про звернення стягнення на предмет застави - рухоме майно, оскільки вказані правовідносини регулюються різними спеціальними законами, у яких передбачено різний порядок звернення стягнення на рухоме та нерухоме майно, які є предметом застави.

Вирішуючи щодо можливості в судовому порядку звертати стягнення на предмет застави шляхом передачі заставленого майна у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання, суд враховує таке.

Як установлено в частині першій статті 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У договорі застави сторони можуть досягти згоди щодо способів звернення стягнення на предмет застави як на підставі рішення суду чи виконавчого напису нотаріуса, так і шляхом позасудового врегулювання, а також передбачити можливість набуття права власності на предмети застави у порядку, передбаченому чинним законодавством.

У частині сьомій статті 20 Закону № 2654-ХІІ передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

З метою звернення стягнення на предмет застави обтяжувач (заставодержатель, стягувач) повинен неухильно дотримуватись порядку дій, передбаченого спеціальним для цього виду правовідносин Законом № 1255-IV.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 23 Закону № 1255-IV відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом. Якщо предметом забезпечувального обтяження є два або більше об`єктів, обтяжувач отримує задоволення за рахунок такої їх кількості, яка достатня для повного задоволення забезпеченої обтяженням вимоги. У цьому разі обтяжувач самостійно визначає рухоме майно, на яке звертається стягнення.

Згідно з частинами першою - третьою статті 24 Закону № 1255-IV звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Використання позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження не позбавляє права боржника, обтяжувача або третіх осіб звернутися до суду.

Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі обтяжень відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Частиною четвертою статті 43 Закону № 1255-IV визначено, що відомості про звернення стягнення на предмет обтяження згідно зі статтею 24 цього Закону реєструються держателем або реєстратором Державного реєстру обтяжень на підставі заяви обтяжувача, в якій зазначаються реєстраційний номер запису, найменування боржника, ідентифікаційний код боржника в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України або індивідуальний ідентифікаційний номер боржника в Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів та посилання на звернення стягнення на предмет обтяження.

Порядок реалізації предмета забезпечувального обтяження за рішенням суду визначений в статті 25 Закону № 1255-IV. У частині першій цієї статті вказано, що обтяжувач, який звертається до суду з вимогою звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до моменту подання відповідного позову до суду письмово повідомити всіх обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження цього ж рухомого майна, про початок судового провадження у справі про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.

Тобто Законом № 1255-IV встановлені певні зобов`язання заставодержателя на виконання дій до звернення з позовом до суду. Однак не передбачено жодних негативних наслідків невиконання такого зобов`язання при вирішенні питання про відкриття провадження у справі.

У пункті 4 частини другої статті 25 Закону № 1255-IV передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону.

А в частині третій вказаної статті зазначено, що якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом.

При цьому в статті 26 Закону № 1255-IV визначено позасудові способи звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Відповідно до частини першої цієї статті обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження: 1) передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання в порядку, встановленому цим Законом; 2) продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах; 3) відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги; 4) переказ обтяжувачу відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші, майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку, або цінні папери; 5) реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

З системного аналізу пункту 4 частини другої статті 25 і статті 26 Закону № 1255-IV вбачається, що суд, з урахуванням специфіки застави, може застосувати такий спосіб звернення стягнення як передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання.

І таке рішення суду є підставою для реєстрації рухомого майна за заставодержателем чи особою, яка набула права власності на предмет забезпечувального обтяження.

Спірні правовідносини врегульовані Законом № 1255-IV, який передбачає можливість звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом передачі рухомого майна у власність обтяжувача, а не шляхом визнання права власності обтяжувача на нього.

Відтак, суд на підставі пункту 4 частини другої статті 25 і статті 26 Закону № 1255-IV може звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження шляхом передачі рухомого майна у власність обтяжувача, що буде належним та ефективним способом захисту прав позивача у цій справі та відповідає специфіці рухомого майна.

Відповідно до наданого позивачем Витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 58548880 від 28.02.2019 року, права позивача, як заставодержателя, із забороною відчуження предмету застави були зареєстровані у встановленому Законом порядку за реєстраційним номером 17327042 від 28.02.2019 року.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 88172605 від 22.12.2023 року, з метою перевірки виконання вимог, передбачених статтею 25 Закону № 1255-IV, було встановлено відсутність інших обтяжувачів предмету застави, окрім застави в інтересах позивача на підставі договору застави автомобіля від 28.02.2019 року.

З огляду на положення пункту 4 частини другої статті 25 та пункту 1 частини першої статті 26 Закону № 1255-IV та умови п. п. 4.2., 4.3. договору застави автомобіля від 28.02.2019 року, позивач через нотаріуса передала (надіслала) відповідачу повідомлення № 92 від 07.02.2024 року, в якому містились відомості про усунення порушення за договором позики грошей від 28.02.2019 року, в забезпечення якого був укладений договір застави автомобіля, посвідчений 28.02.2019 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бакумовою В. А. за реєстровим № 267; повідомлення містило зміст порушення, вчиненого відповідачем (неповернення основної суми заборгованості в сумі 117 720 грн. 00 коп., що еквівалентно 4 360 доларів США); загальний розмір невиконаної відповідачем забезпеченої обтяженням вимоги (117 720 грн. 00 коп., що еквівалентно 4 360 доларів США); опис предмету забезпечувального обтяження (автомобіль марки та моделі: ЗИЛ 5301, рік випуску: 2005; тип ТЗ: Вантажний спеціалізований фургон; шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 ; реєстраційний номер: НОМЕР_2 ); посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов`язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу не здійснювалось у зв`язку із відсутністю таких прав та відсутністю таких інших обтяжувачів; відповідачу було запропоновано виконати основне зобов`язання протягом 30 днів з моменту отримання повідомлення або, у разі відсутності можливості виконати вимоги, передати предмет забезпечувального обтяження у володіння позивача; у повідомленні також вказано про намір позивача виконати звернення на предмет застави шляхом обернення його у свою власність (у разі невиконання вимоги про повернення боргу).

Вказане вище повідомлення було передано (направлено) відповідачу відділенням поштового зв`язку № 61068 «Укрпошта» рекомендованим цінним листом 622 від 07.02.2024 року з повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, та повернуто приватному нотаріусу Харківського міського нотаріального округу Бакумовій А. В. з відміткою про повернення, у зв`язку з закінченням встановленого строку зберігання, що підтверджується свідоцтвом, посвідченим 19.03.2024 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бакумовою А. В. за реєстровим № 219.

На виконання вимог ст. 27 Закону України № 1255-IV, одночасно із направленням відповідачу письмового повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням основного зобов`язання, 07.02.2024 року о 15:12:01 позивач, шляхом звернення до реєстратора (приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бакумової А. В.), одночасно здійснила державну реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація змін) № 88996843 від 07.02.2024 року.

Не зважаючи на виконання позивачем вимог пункту 4 частини другої статті 25, пункту 1 частини першої статті 26 Закону, статті 27 Закону № 1255-IV та умов п. п. 4.2., 4.3. договору застави від 28.02.2019 року, відповідач не усунув порушення виконання основного зобов`язання, борг не повернув, але і предмет застави у володіння позивача не передав.

Фактів надходження протягом строку, вказаного в частині другій статті 28 Закону, заперечень проти переходу права власності на предмет забезпечувального обтяження до позивача від відповідачів чи інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження відповідного рухомого майна, не встановлено, так само як і не встановлено наявності інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження.

Відтак, оскільки протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі обтяжень відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов`язання відповідача, виконання якого забезпечене обтяженням, залишилося невиконаним, враховуючи, що доказів передання відповідачем позивачу у володіння предмету застави судом не здобуто, беручи до уваги, що докази заперечень проти переходу права власності на предмет забезпечувального обтяження до позивача від відповідачів чи інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження відповідного рухомого майна, в матеріалах справи відсутні, на підставі ст. 28 Закону № 1255-IV та умови п. 4.3.3 договору застави від 28.02.2019 року, позивач набула права звернути стягнення на предмет застави на підставі рішення суду.

При цьому, з системного аналізу пункту 4 частини другої статті 25 і статті 26 Закону № 1255-IV, беручи до уваги положення п. 4.3. договору застави від 28.02.2019 року, з урахуванням специфіки застави, позивач має право вимагати застосування такого способу звернення стягнення на предмет застави як передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність позивача (обтяжувача) в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов`язання за договором позики грошей від 28.02.2019 року.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачена сума судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,12,95,141,259,263-265, 280-282 ЦПК України , суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави задовольнити.

В рахунок задоволення вимог позивача ОСОБА_1 (податковий номер: НОМЕР_4 ) до відповідача ОСОБА_2 (податковий номер: НОМЕР_5 ) за договором позики грошей від 28.02.2019 року в сумі, еквівалентній 4 360 (чотири тисячі триста шістдесят) доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на момент ухвалення судового рішення становить 184 188 грн. 63 коп., звернути стягнення на предмет застави автомобіль марки та моделі: ЗИЛ 5301, рік випуску: 2005; тип ТЗ: Вантажний спеціалізований фургон; шасі (кузова, рами) № НОМЕР_1 ; реєстраційний номер: НОМЕР_2 , зареєстрований ТСЦ 6341 28.02.2019 року, дата першої реєстрації: 14.06.2005 року, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , видане тим же ТСЦ, шляхом передачі вказаного рухомого майна (транспортного засобу, автомобіля) у власність обтяжувача ОСОБА_1 (податковий номер: НОМЕР_4 ).

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачену суму судового збору в розмір 1539 грн. 00 коп., по 769 грн. 50 коп. з кожного відповідача.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя С.В. Шевченко