Виноградівський районний суд Закарпатської області
_______________________________________________________________________________________________ Справа № 299/6500/24
Номер провадження 2/299/1875/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.12.2025 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд, Закарпатської області у складі головуючого судді А.А.Надопта, секретар судового засідання О.М.Стрижак, за участі позивачки та її представника адвоката Ю.П.Стасюка, представника відповідача адвоката Т.І,Молнар, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку об`єктом права особистої власності,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернула до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку АДРЕСА_1 об`єктом права особистої власності,

Позов мотивований тим, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі із 01.02.1997 року по 15.12.2022р. Шлюб було розірвано Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15.12.2022 у справі №299/4466/22. Рішення набрало законної сили.

Позивачка зазначає, що їхня сім`я проживала у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 . Вони припинили і подружні, і сімейні відносини, однак після розірвання шлюбу Відповідач залишився проживати у вказаному житловому будинку, ведучи відокремлений спосіб життя. Вказаний житловий будинок належить Позивачці на праві особистої приватної власності, оскільки залишився їй у спадок від баби.Відповідач не брав участі в набутті вказаного майна Позивачкою ні працею, ні майном, ні будь-яким іншим чином. Відповідач немає ніякого відношення до набуття спірного майна у власність.

Позивачка вказує, що спірне майно існувало (було побудоване/створене) до його набуття нею у власність, майно не було збудовано чи придбано сторонами, його набуття не є результатом спільної праці подружжя. Позивачка зареєструвала власності на майно своєї бабуся, реєстрація відбулася під час перебування сторін у шлюбу.Через поведінку Відповідача, яка робила співжиття у одному будинку нестерпним, Позивач, як одноосібний власник будинку, звернулася до суду із позовом про його примусове виселення в судовому порядку.

Заочним рішенням Виноградівського районного суду від 26.01.2024 у справі №299/4297/23 її позов задоволено, однак відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на заочне рішення, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції і відмовити у його задоволенні, вважаючи себе співвласником вказаного житлового будинку, а саме, що житловий будинок належить йому на праві спільної сумісної власності подружжя, як такий, що набутий позивачкою в цілому у власність у період шлюбу 20.06.2001р. (набуття посвідчене Свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 20.06.2001, виданим на підставі розпорядження голови Виноградівської РДА №343 від 19.06.2001). Тому, очевидним є той факт, що Відповідач ОСОБА_2 не визнає право особистої власності Позивачки на нерухоме майно, натомість заявляючи себе співвласником цього майна, про що він заявив у апеляційній скарзі на рішення суду від 26.01.2024р., а тому Позивачка реалізує своє право на судовий захист невизнаного права у відповідний визначений законом спосіб та просить суд визнати житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 - об`єктом права її особистої приватної власності в цілому.

В судовому засіданні позивачка та представник позивачки свої позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та просили такі задоволити;

Представник відповідачки в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, в їх задоволенні просила суд відмовити, в обгрунтування своїх заперечень подала до суду відзив від 24.12.2024р. на зазначений позов, узагальненні заперечення якого зводяться до того, що датою набуття позивачкою у власність спірного будинку є 20.06.2001р., тобто вона набула спірний будинок під час перебування її у шлюбі з відповідачем (01.02.1997р. по 15.12.2022р), а відтак цей будинок є їх спільною сумісною власністю як колишнього подружжя.

Отже, заслухавши сторони та їх представників, пояснення допитаних у суді свідків ОСОБА_3 та дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв`язку у відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України, суд вважає позов підставним та обґрунтованим, який підлягає до повного задоволення, керуючись наступним.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).

Під час вирішення цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог установлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають зі встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, ніж закон. Більш того, керуючись положеннями ЦПК України, така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду відображається в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Під час вирішення цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог установлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають зі встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, ніж закон. Більш того, керуючись положеннями ЦПК України, така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду відображається в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Суди, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя (ст.5 ч.1 ЦПК), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Завданнями цивільного судочинства (ст.2 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Тлумачення змісту як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950р. кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.89 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.76-88 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.12,13,78,81,82 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов`язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В судовому засіданні достовірними та належними доказами встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі із 01.02.1997 року по 15.12.2022р., який було розірвано Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 15.12.2022р. у справі №299/4466/22. Рішення набрало законної сили. Після розірвання шлюбу Відповідач залишився проживати у вказаному житловому будинку, ведучи відокремлений спосіб життя. Через поведінку Відповідача, яка робила співжиття у одному будинку нестерпним, Позивач, як одноосібний власник будинку, звернулася до суду із позовом про його примусове виселення в судовому порядку, який заочним рішенням Виноградівського районного суду від 26.01.2024 у справі №299/4297/23 був задоволений. На зазначене заочне рішення відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду і відмовити у його задоволенні, оскільки вважає себе співвласником вказаного житлового будинку, заявляє своє право спільної власності на будинок, що житловий будинок належить йому на праві спільної сумісної власності подружжя, як такий, що набутий ним в цілому у власність у період шлюбу 20.06.2001 (набуття посвідчене Свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 20.06.2001, виданим на підставі розпорядження голови Виноградівської РДА №343 від 19.06.2001), а відтак, відповідач ОСОБА_2 не визнає право особистої власності позивачки на нерухоме майно, натомість заявляючи себе співвласником цього майна.

Розглядаючи даний спір суд виходить з того, що позивачка реалізує своє право на судовий захист невизнаного права у відповідний визначений законом спосіб та просить суд визнати житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 - об`єктом права її особистої приватної власності в цілому.

Так, з позову та матеріалів справи, що не оспорюється сторонами, вбачається, що сім`я сторін проживала у житловому будинку АДРЕСА_1 , який належить Позивачці на праві особистої приватної власності, оскільки залишився їй у спадок від баби.

При цьому суд у відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України, вважає, що спірне майно існувало (було побудоване/створене) до його набуття у власність Позивачкою, оскільки не було збудовано чи придбано сторонами, його набуття не є результатом спільної праці подружжя ОСОБА_4 , оскільки позивачка зареєструвала власності на майно своєї бабуся, разом з тим, реєстрація відбулася під час перебування сторін у шлюбу.

Отже, спірним об`єктом нерухомого майна є житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , який збудовано у 1980р. (документи на підтвердження додаються).

Позивачкою доведено, що у 2001р. відбулося оформлення права власності на вказаний об`єкт нерухомості шляхом видачі на її ім`я Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 20.06.2001р., на підставі розпорядження голови Виноградівської РДА №343 від 19.06.2001р. До того правовстановлюючі документи на спірний будинок, зведений у 1980р., не оформлялися, оскільки будинок розташований у сільському населеному пункті, а облік такого нерухомого майна, відомості про його власників та про зміни власників вівся у книгах погосподарського обліку без оформлення правовстановлюючих документів, що вже неодноразово досліджено судами в ході судового розгляду питань, пов`язаних із переходом права власності на будинки, розташовані у селах.

Встановлено, що будинок згідно даних Будівельного паспорту дійсно збудовано у 1980р. Датою видачі першого правовстановлюючого документа на це майно - Свідоцтва про право особистої власності на будинок, є 20.06.2001р., а тому суд вважає, що до цих правовідносин слід застосувати норми Кодексу про шлюб та сім`ю України у відповідній редакції, чинній станом на 20.06.2001р..

Так, за змістом ст.24 КпШСУ, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Успадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Отже суд погоджується з доводами позивачки, що вона набула право власності на спірний житловий будинок саме в порядку успадкування, оскільки після смерті її бабусі ОСОБА_5 , спірний будинок, який рахувався за нею на підставі записів у книзі погосподарського обліку, перейшов до позивачки за заповітом, яким вона заповіла усе своє майно саме позивачці- своїй онуці.

Як зазначалось вище спірний будинок розташований у сільському населеному пункті, об`єкт нерухомого майна створено у 1980р., про що свідчать дані його технічної інвентаризації, з того часу не зазнав перебудови, добудови чи інших юридично значимих змін. До 2001 року правовстановлюючі документи на нього не виготовлялися.

Суд також враховує і те, що, оскільки спірний будинок розташовано у селі, то він був об`єктом погосподарського обліку, що вівся працівниками сільської ради, а на даний час - старостинського округу. Сільські будинки не підлягали реєстрації у бюро технічних інвентаризацій, речові права на сільські будинки засвідчувалися даними погосподарських книг, а перехід цих прав охоплювався веденням погосподарського обліку на постійній та періодичній основі.

Встановлено, що спірний будинок був родинним маєтком діда позивачки по батьковій лінії, про що свідчать записи у книгах погосподарського обліку, починаючи із 1983р. по 2023р.

Так, згідно записів погосподарських книг за 1983-1985, 1986-1990 будинок належав ОСОБА_6 , прабабі позивачки.

За 1991-1995, 1991-2000 роки у зв`язку зі смертю ОСОБА_6 та акту спадкування, власником будинку записаномою бабусю позивачки ОСОБА_5 , а вже у погосподарській книзі за 2001-2005 вчинено запис про те, що будинок рахується за позивачкою ОСОБА_7 .

Згідно відмітки на ст.11 та 12 в паспорті Позивачки, її місце проживання з 30.04.1998 року зареєстроване за адресою спірного майна.

Таким чином достовірно встановлено, що позивачка не є забудовником спірного житлового будинку, цей будинок не перейшов до неї за договором купівлі-продажу чи іншим договором, а будинок перейшов до неї саме в порядку успадкування за заповітом після смерті її бабусі ОСОБА_5 .

Такі висновки суду підтверджуються наступними доказами, яким суд дав належну оцінку.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабка позивачки ОСОБА_5 , останнім місцем проживання якої було АДРЕСА_2 (Свідоцтво про смерть НОМЕР_1 ), яка за життя залишила заповіт, яким все своє майно заповіла своїй онуці- ОСОБА_8 .

Позивачка прийняла спадщину за заповітом та звернулася до Державного нотаріуса Виноградівської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, на підставі чого Державний нотаріус Боричок К.В. видала Позивачці Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 на Сертифікат на право на земельну частку (пай).

Отже, матеріалами справи достовірно встановлено, що Позивачка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_5 , що підтверджується, зокрема, Свідоцтвом про право на спадщину.

Як вбачається з Свідоцтва про право на спадщину до складу спадщини ОСОБА_5 ввійшов також і спірний житловий будинок в АДРЕСА_2 (номер будинку змінено на АДРЕСА_1 ), що також підтверджено Випискою із Книги погосподарського обліку. Проте, на час відкриття спадщини правовстановлюючі документи на будинок були відсутні, такі не оформлялися жодним і попереднім власником, що підтверджено матеріалами інвентарної справи ЗКП «Виноградівського РБТІ». Будинок був підданий виключно погосподарському обліку і станом на день відкриття спадщини за ОСОБА_5 рахувався за нею на підставі записів книги погосподарського обліку №7 за 1996-2000 роки, сторінки 64.

Після смерті баби позивачки, спадкодавця ОСОБА_9 , той факт, що право власності не було зареєстровано, став перешкодою у оформленні спадкових прав на цей будинок у нотаріальному порядку.

Розглядаючи даний спір суд виходить з того, що однією із доступних юридичних процедур оформлення спадщини у 2001 році була наступна.

Відповідно до Порядку оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна у 2001 році був врегульований та встановлений Інструкцією про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України N 121 від 09.06.98 ( Із змінами, внесеними згідно з Наказами Держбуду N 251 ( z0755-99 ), від 18.10.99 N 8 ( z0036-01 ) від 09.01.2001 ),N 86 ( z0395-01 ) від 04.04.2001).

Отримавши Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Сертифікат на право на земельну частку (пай) у спадщині ОСОБА_10 , Позивачка не мала можливості у нотаріальному порядку оформити набуте шляхом успадкування право власності на будинок, що ввійшов до складу спадщини, бо правовстановлюючий документ на спадковий будинок у селі був відсутній.

На той час Позивачці була доступна юридична процедура оформлення такого права на підставі положень Інструкції №121.

Так, відповідно до пункту 4.1 пп.а), абзац 11 Інструкції №121, оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності за зразком, наведеним в додатку 11 місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування фізичним та юридичним особам на підставі документів, встановлених законодавством, які підтверджують їх право власності на об`єкти нерухомого майна.

Спадковий будинок було розташовано у селі, тому силу документу, що засвідчує належність будинку на праві власності, мала, як і тепер, виписка із погосподарської книги.

Зокрема, як вбачається, в ході ведення погосподарського обліку у Книзі №8 за 2001-2005 роки (сторінка 70) внесено запис про перехід домогосподарства за адресою АДРЕСА_2 до ОСОБА_1 від ОСОБА_5 (попередній запис у Книзі №7 за 1996-2000 роки, стор.64).

Порядок ведення погосподарських книг був офіційно регламентований Інструкцією з ведення книг погосподарського обліку в сільських (селищних) радах, затвердженою Наказом Державного комітету статистики України №234 від 17.07.2000р., який передбачав внесення відомостей до книги погосподарського обліку про нового голову дворогосподарства після смерті попереднього, тобто відомості про акт спадкування.

Така виписка у формі Довідки і була використана позивачкою в ході процедури оформлення права власності, набутого шляхом успадкування за заповітом, у 2001 році із видачею Свідоцтва про право власності на будинок на підставі положень пункту 4.1 пп.а, абзац 11 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, затвердженої Наказом Держкомбуду від N 121 від 09.06.98.

Згідно довідки, виданої 24.05.2021р., виконком Сасівської сільської ради засвідчив, що ОСОБА_1 є власником будинку в АДРЕСА_2 , саме на підставі записів погосподарської книги №8, особовий рахунок № НОМЕР_2 , а не на іншій підставі набуття права власності (новобудова, купівля, реконструкція, тощо). За змістом техпаспорту від 2001, виготовленого позивачкою з метою оформлення права, рік будівництва будинку 1985.

Успадкування позивачкою спадщини ОСОБА_9 є легітимним, оскільки право спадкування реалізовано нею на офіційному рівні з видачею Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину майна. Про це відомо усім членам сім`ї Позивачки, які визнають її спадкові права, реалізовані після смерті ОСОБА_9 .

За таких обставин відбувся перехід, набуття та оформлення позивачкою права власності на спірний житловий будинок: перехід від попереднього власника ОСОБА_9 до позивачки в порядку спадкування за заповітом, внесення у зв`язку із цим відповідних записів до погосподарської книги, інвентаризація будинку бюро технічної інвентаризації, взяття будинку на облік, перевірка підстав набуття права на підставі записів погосподарської книги обліку, виготовлення техпаспорту, та подача документів до Виноградівської РДА для оформлення та видачі першого правовстановлюючого документу на будинок Свідоцтва про право особистої власності.

Станом на 2001р. за змістом ст.24 КпШСУ, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них, а відатк, з огляду на зазначене, суд приходить до переконання, що спірний будинок є об`єктом права особистої власності позивачки в цілому.

Відповідно до вимог та керуючись ст.ст.10,12,13,18,81,223,259,263-265 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку об`єктом права особистої власності - задоволити.

Визнати житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , мешканки АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського Апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийНадопта А. А.