КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 753/8341/25 Головуючий у І інстанції Лужецька О.Р.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 грудня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Приходька К.П.,

за участі секретаря Спис Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою ОСОБА_1 - адвоката Горбунової Катерини Олександрівни на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 рокуу справі за заявою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ),

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 , інтереси якого представляла адвокат Горбунова К.О., звернувся до Дарницького районного суду м. Києва зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у виконавчому провадженні №72692406 з примусового виконання виконавчого листа №753/5165/23, виданого 30.08.2023 р. Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 41 315,27 грн., а також витрати зі сплати судового збору у сумі 1 073, 60 грн., та витрати на правничу допомогу у сумі 20 000 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року скаргу повернуто без розгляду.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду, адвокат Горбунова К.О. в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду.

Посилаючись на не відповідність ухвали вимогам закону, просить скасувати вказану ухвалу та направити справу в суд першої інстанції для продовження розгляду справи.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом помилково застосовано до спірних правовідносин положення ст.183 ЦПК України, оскільки положення даної статті не регулюють спірні правовідносини.

Вказує, що суд встановивши відсутність доказів направлення скарги іншим учасникам справи, повинен був залишити скаргу без руху, про що постановити відповідну ухвалу.

Дану позицію представник апелянта обґрунтовує тим, що вимоги ч.2 ст.183 ЦПК України поширюються на заяви, клопотання, заперечення, проте в даному випадку йдеться про скаргу на бездіяльність органу ДВС. З посиланням на судову практику ВС зазначає, що скарга має відповідати вимогам щодо форми і змісту позовної заяви, а в разі невідповідності таким вимогам, застосовується ст.185 ЦПК України. Тобто встановивши, що скарга не відповідає вимогам щодо форми та змісту, суд мав залишити скаргу без руху, постановивши про це відповідну ухвалу, в якій зазначити недоліки скарги.

Крім цього, представник апелянта зазначає, що скаржником в скарзі вказано, що копію скарги з додатками органу ДВС направлено, про що є відповідна квитанція, однак даний факт судом першої інстанції проігноровано та не вказано кому із сторін копію скарги з додатками не направлено, як і не зазначено на підставі яких нормативно-правових актів тих чи інших осіб визнано в якості учасників справи.

Скориставшись правом на подачу відзиву, державний виконавець Юлія Ушенко подала відзив до Київського апеляційного суду.

В обґрунтування відзиву зазначає, що державним виконавцем вживаються всі заходи спрямовані на виконання рішення, зокрема: державним виконавцем регулярно формуються запити до МВС України, ДФС, ДПС,ПФУ, також державним виконавцем неодноразово направлялись платіжні інструкції до банків в яких виявлено рахунки боржника, з метою примусового списання грошових коштів боржника в рахунок погашення боргу, однак коштів боржника на рахунок Відділу з обліку депозитних сум в рахунок погашення боргу не надходило. Крім цього, державним виконавцем неодноразово направлялись виклики боржнику та направлено до Дарницького управління поліції повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, а саме умисне невиконання рішення суду.

Зазначає, що подача клопотання про вчинення дій не передбачає надання відповіді, а передбачає саме вчинення дій, що державним виконавцем було здійснено. Також державний виконавець вказує, що сторони виконавчого провадження або ж їх представники ходом виконання виконавчого провадження не цікавляться, державним виконавцем вживаються всі необхідні дії спрямовані на виконання рішення суду, тому бездіяльність державного виконавця відсутня.

В судове засідання 10 грудня 2025 року учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлялись шляхом направлення судових повісток-повідомлень до електронних кабінетів, причин неявки суду не повідомили, клопотань про відкладення судового засідання не направляли.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Горбунової К.О. надійшла заява про розгляд справи без участі сторони.

Відповідно до статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Повертаючи без розгляду скаргу ухвалою від 29 квітня 2025 року на підставі ст. 183 ЦПК України, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали скарги не містять доказів її направлення іншим учасникам справи.

Апеляційний суд не може погодитись з такими висновками, оскільки суд першої інстанції, повертаючи заявнику скаргу на дії державного виконавця, застосував до спірних правовідносин вимоги статті 183 ЦПК України, яка не регулює спірні правовідносини.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року; «Беллет проти Франції» від 04 грудня 1995 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (рішення ЄСПЛ у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року). Ці обмеження повинні мати законну мету та дотримуватися пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі Guerin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37).

Відповідно до частини другої статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником. До заяви, скарги, клопотання чи заперечення, які подаються на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень, додаються докази їх надіслання (надання) іншим учасникам справи (провадження).

Суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду (частина четверта статті 183 ЦПК України).

Разом із тим, розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.

У частині першій статті 446 ЦПК України встановлено, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України (в редакції, чинній станом на час звернення ОСОБА_3 з даною скаргою до суду) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вони вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» судам роз`яснено, що скарги мають відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбачених положеннями ЦПК України і ГПК України та містити відомості, перелічені у частині четвертій статті 74 Закону «Про виконавче провадження».

Згідно з частиною четвертою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» скарга у виконавчому провадженні подається виключно у письмовій формі та має містити: найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається; повне найменування (прізвище, ім`я та по батькові) стягувача та боржника, їхні місця проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (прізвище, ім`я та по батькові) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та посилання на порушену норму закону; викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Суд першої інстанції, виходячи з того, що до матеріалів скарги на дії державного виконавця заявником не долучені докази на підтвердження надіслання її іншим учасникам справи, застосувавши вимоги частини другої статті 183 ЦПК України, повернув її заявнику без розгляду.

При цьому суд не звернув уваги на те, що частиною другою статті 183 § 2 «Заяви з процесуальних питань» глави 1 Розділу III «Позовне провадження» ЦПК України регулюються загальні вимоги щодо форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення, які подаються виключно з процесуальних питань при розгляді справ позовного провадження, в тому числі на стадії виконання судового рішення, в тому числі в процесі здійснення судового контролю за виконанням судових рішень.

Разом із тим, вказана процесуальна норма не стосується та не регулює питання подачі саме скарги на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення.

Вказані процесуальні правовідносини регулюються розділом VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень», який встановлює окремий процесуальний режим розгляду відповідних справ.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 27 січня 2021 року у справі № 569/13154/20 (провадження № 61-15520св20); від 17 лютого 2021 року у справі № 569/13160/20 (провадження № 61-15478св20), від 10 березня 2021 року у справі № 766/17333/20-ц (провадження № 61-1124св21), від 21 квітня 2021 року у справі № 713/1972/20 (провадження № 61-2247св21), від 06 жовтня 2021 року у справі № 761/14537/15-ц (провадження № 61-10499св21), від 23 листопада 2022 року у справі №201/4132/19, від 27 вересня 2023 року у справі № 910/18480/20, від 05 грудня 2023 року у справі № 127/10203/16 (провадження № 61-13721св23).

Враховуючи викладене, суд в порушення вищевказаних вимог процесуального законодавства не звернув уваги на те, що вимоги частини другої статті 183 Розділу 2 «Заяви з процесуальних питань» ЦПК України не регулюють спірні процесуальні правовідносини, тому не підлягають застосуванню у цій справі, оскільки вказана норма процесуального права поширюється виключно на заяви (клопотання, заперечення), подані до суду без дотримання вимог частин першої або другої цієї статті.

При цьому розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» є окремим видом судового провадження, який містить у собі окремий процесуальний режим розгляду справ.

Апеляційний суд звертає увагу, що стаття 448 ЦПК України у новій редакції, яка набрала чинності 19 грудня 2024 року, передбачає, що до скарги додаються докази направлення копій скарги та доданих до неї матеріалів іншим учасникам справи з урахуванням положень ст. 43 цього Кодексу, і що у разі недодержання цих вимог скарга повертається скаржнику без розгляду протягом чотирьох днів після її надходження до суду.

Втім, суд першої інстанції, зазначену норму процесуального права не застосував.

Крім того, як вбачається зі змісту скарги на бездіяльність органу державної виконавчої служби та зобов`язання вчинити певні дії, учасниками провадження за такою скаргою є заявник - ОСОБА_1 та Дарницький відділ ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), якому заявник, за допомогою системи «Електронний суд» направив скаргу з додатками, підтвердженням чого є відповідна квитанція, додана до скарги.

Суд першої інстанції на зазначені обставини уваги не звернув та необґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для повернення скарги без розгляду.

Відповідно до приписів п. 3, 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу, подану адвокатом Горбуновою Катериною Олександрівною в інтересах ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2025 року - скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 12 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді : С.А. Голуб

К.П. Приходько