Номер провадження: 22-ц/813/3933/25
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю представника позивача - адвоката Борщенка К.Ю., представника відповідача - адвоката Гайдай Я.Ф.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2024 року у справі за позовом адвоката Борщенко Владлени Валеріївни в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: державний реєстратор Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Марінова Катерина Анатоліївна, ОСОБА_4 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору іпотеки, -

в с т а н о в и в:

06 грудня 2023 року адвокат Борщенко Владлена Валеріївна в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: державний реєстратор Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Марінова Катерина Анатоліївна, ОСОБА_4 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору іпотеки, у якому просила суд:

- визнати недійсним договір іпотеки від 20.04.2021 серія та номер 4912, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою Віолетою Султанівною, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про іпотеку: 41597230, дата, час державної реєстрації 20.04.2021, 15:55:05;

- витребувати від ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 квітня 2007 року за ОСОБА_5 було зареєстровано право власності на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Позивачка ОСОБА_2 є племінницею ОСОБА_5 .. Запис прізвища ОСОБА_6 виник внаслідок транслітерації української графіки російськомовної вимови Дручина. 11 вересня 2020 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю. із заявою про прийняття спадщини та нотаріусом була заведена спадкова справа №22/2020. В рамках проведення нотаріальних дій було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2020, посвідченого приватним нотаріусом Омаровою В.С.. Також з інформаційної довідки вбачається, що попереднім власником квартири був ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 01.02.2012, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л.. У договорі вказано відомості про підстави власності померлої ОСОБА_5 які не відповідають дійсності. Крім того, договір оформлений на бланку ВВР №012419. Підпис на договору не схожий на підпис ОСОБА_5 .. Крім того, у 2012 році ОСОБА_5 було 73 роки і про всі важливі питання вона радилися з ОСОБА_2 і до Києва не виїжджала. Бланк договору свідчить про те, що договір укладений між іншими особами щодо іншого предмету. Тому, договір дарування, який був зареєстрований вже після смерті ОСОБА_5 є неіснуючим. Квартира вибула з власності ОСОБА_5 незаконно, без її волі, на підставі неіснуючого договору. Тому, неправомірним є набуття права власності ОСОБА_4 , та продаж майна ОСОБА_1 20 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки щодо спірної квартири, всупереч ухвалі Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2021 року про накладення арешту на майно у справі №522/5919/21. В процесі розгляду кримінальної справи встановлено, що паспорт серії НОМЕР_1 , знаходиться в картотеці Подільського відділу ГУ ДМС України в Одеській області, оформлений на ім`я ОСОБА_4 , тобто паспорт підроблений, а ОСОБА_4 не існує. В свою чергу паспорт серії НОМЕР_2 (копія такого паспорта ОСОБА_4 долучена до реєстраційної справи) оформлено на ім`я ОСОБА_7 .. Приватний нотаріус Курковська Я.Л. під час проведення кримінального провадження вказала, що підпис на договорі не її і вона за весь час не посвідчувала договори щодо квартир, які знаходяться в м. Одесі.

У судовому засіданні 06 грудня 2024 року представник позивачки ОСОБА_2 , адвокат Борщенко К.Ю., підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Гайдай Яніна Федорівна, заперечувала проти позовних вимог, з огляду на те, що ОСОБА_4 , як сторона двох правочинів не залучений до участі у справі в якості відповідача, що є самостійною підставою для відмови у позові. У справі №522/5919/21 судом розглядався спір про визнання недійсним договору дарування та ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позову. Родинні відносини між позивачкою та померлою ОСОБА_5 не підтверджуються, адже містять суперечності. Відомості у свідоцтві про народження ОСОБА_5 не узгоджуються з відомостями, які зазначені в актовому записі про народження ОСОБА_5 .. Такі обставини є преюдиційними, тому не потребують повторного дослідження та встановлення. Крім того, позивачка не ставить питання про встановлення факту родинних відносин. За відсутності доказів на підтвердження родинних відносин, позивачка немає порушеного права чи інтересу щодо отримання спадкового майна у спадок. Не підтверджується звернення позивачки із заявою про прийняття спадщини. Окрім того, відсутні відомості про те, що приватним нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Невідповідність паспортних даних обдарованого не можу бути підтвердженням того, що квартира вибула з-під власності ОСОБА_5 поза її волею. ОСОБА_1 набула право власності на підставі оплатного договору, покладалася на відомості державного реєстру речових прав, де були відсутні будь-які обтяження, тому є добросовісним набувачем.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про час, дату та місце судового розгляду у встановленому законом порядку.

Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна зверталася до суду 15 квітня 2024 року із заявою про розгляд справи за її відсутності.

Суворовська селищна рада Ізмаїльського району Одеської області 12 квітня 2024 року повідомила суд, що державний реєстратор Марінова К. у жовтні 2022 року звільнилася з посади за власним бажанням.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: державний реєстратор Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Марінова Катерина Анатоліївна, ОСОБА_4 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору іпотеки - задоволено. Суд визнав недійсним договір іпотеки від 20 квітня 2021 року серія та номер 4912, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою Віолетою Султанівною, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про іпотеку: 41597230;

витребувано від ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ) квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_4 ).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

В судове засідання, призначене на 19 листопада 2025 року об 15 год 30 хв з`явились представник позивача - адвокат Борщенко К.Ю., представник відповідача - адвокат Гайдай Я.Ф., інші учасники справи до суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується матеріалами справи (т. 3, а.с. 129-136).

Відповідачці ОСОБА_3 судова повістка направлялась апеляційним судом на відому адресу її проживання/р6еєстрації, проте рекомендоване повідомлення повернулось до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Таким чином, оскільки судова повістка направлялась на відому суду адресу місця проживання відповідачки та враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України визначено, що право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власність зобов`язує, держава не втручається в здійснення власником права власності.

Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Визначення поняття зобов`язання міститься у частині 1 статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У відповідності до статті 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно статті 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).

За правилами статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Стаття 655 ЦК України закріплює законодавче визначення договору купівлі-продажу, згідно з яким за цим договором одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

У відповідності до статті 662 ЦК України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Згідно статті 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до частини 1, 3 статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно частини 1 статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Частинами 1, 2 статті 583 ЦК України визначено, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель) Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотеко держателем, іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов`язанням.

Відповідно до частини 5 статті 3 вказаного Закону іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Частиною 1 статті 17 вказаного Закону передбачено, що іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Згідно статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Пунктом 1 частини 1 статті 2 закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV, в редакції чинній на дату про проведення державної реєстрації речових прав - 03 лютого 2017 року, (надалі - Закон №1952-IV), визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини 1 статті 3 Закону №1952-IV).

У пунктах 1 та 2 частини 3 статті 10 Закону №1952-IV зазначено, що державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах, та перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав (стаття 11 Закону №1952-IV).

Відповідно до частини 2 статті 12 Закону №1952-IV записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.

Судом першої інстанції встановлено, що у червні 2020 року у віці 80 років померла ОСОБА_5 , про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 видане повторно 02.04.2021 (т. 1 а.с. 74).

ОСОБА_5 померла вдома перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , про що свідчить лист КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» від 12.08.2024 (т. 2 а.с. 187).

28 грудня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Саганович О.Ю. із заявою про прийняття спадщини тітки ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 68).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 народився син ОСОБА_10 , про що свідчить посвідка про народження серії НОМЕР_6 , оригінал якої досліджувався у судовому засіданні (т. 2 а.с. 217).

ІНФОРМАЦІЯ_2 у батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 народилася донька ОСОБА_5 , що вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_7 (т. 1 а.с. 80), оригінал якого не був поданий позивачем.

Однак, згідно архівної довідки та архівної копії запису про народження, наданої ОСОБА_2 13.11.2024 Державним архівом Одеської області, ОСОБА_11 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 у батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_12 (т. 2 а.с. 211-215).

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_8 (т. 2 а.с. 216).

Відтак, ОСОБА_13 народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у батьків ОСОБА_10 та ОСОБА_14 , згідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_9 (т. 1 а.с. 76, т. 2 а.с. 218).

ОСОБА_13 27 квітня 1985 року уклала шлюб з ОСОБА_15 в результаті чого змінила прізвище як ОСОБА_2 , що вбачається з свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_10 (т. 1 а.с. 76, т. 2 а.с. 219).

Згідно експертного висновку Інституту української мови від 27 січня 2023 року, записані в офіційних документах форми прізвища ОСОБА_16 і ОСОБА_6 генетично і функціонально ідентичні - входять до антропонімійних комплексів, якими ідентифіковано ту саму особу - ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 63).

Всі прізвища наведені вище як ОСОБА_16 вказані так мовою оригіналу якою є російська, тому різність написання прізвища, у зв`язку з його різним перекладом не може бути підставою для факту відсутності родинних відносин між позивачкою та померлою ОСОБА_5 ..

Щодо різного зазначення прізвища матері ОСОБА_5 , яка вказана як ОСОБА_9 та як ОСОБА_12 , то суд бере до уваги що такі записи про народження складалися у 1939 році.

Крім того, зазначення прізвища ОСОБА_17 по-різному як ОСОБА_18 та ОСОБА_16 не спростовує того, що батьком ОСОБА_5 та батька позивачки ОСОБА_10 є ОСОБА_8 .

У постанові Верховного Суду від 21.08.2020 при розгляді справи №904/2357/20 вказано, що 17.10.2019 набув чинності Закон України від 20.09.2019 №132-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні», яким було, зокрема внесено зміни до України змінено назву статті 79 ГПК з «Достатність доказів» на нову - «Вірогідність доказів» та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування «вірогідності доказів».

Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Враховуючи близькість принципів господарського і цивільного судочинства, цей же стандарт має переважно застосовуватись і у цивільному процесі.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25.01.2023 при розгляді справи №209/3103/21 також вказував, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності».

Як вказує Верховний Суд у постанові від 20.11.2024 при розгляді справи №686/28882/23, пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Тобто, враховуючи принцип більшої переконливості, суд дійшов висновку, що батько позивачки ОСОБА_10 був рідним братом ОСОБА_5 , тому ОСОБА_2 є племінницею ОСОБА_5 , адже доказів на підтвердження факту родинних відносин достатньо, в той, час, як на спростування факту родинних відносин, сторона відповідача вказує лише на суперечність в актовому записі та свідоцтві.

При цьому, суд враховує, що судом при ухваленні рішення у справі №522/5919/21 не надавалися всі докази, які долучені позивачем у цій справі, тому факти встановлені у рішенні від 29 червня 2023 року не є преюдиційними.

Суд не приймає уваги заперечення представника відповідача що, позивач заявляв вимогу про встановлення факту родинних відносин, адже вказана обставина не є самостійною вимогою, а повинна встановлюватися судом в межах юридичного складу на підтвердження обставин справи.

24 грудня 2020 року державним реєстратором Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Маріновою Катериною Антонівною було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_11 , про що свідчить витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.12.2020. Право власності зареєстроване на підставі договору дарування серії та номер: 467, виданий 01.02.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. (т. 1 а.с. 19).

Згідно вказаного договору дарування квартири від 01.02.2012, зареєстрованого в реєстрі за №467 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л., ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв в дар однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 46,2 кв.м, житловою площею 21,2 кв.м. В пункті 2 договору, вказано, що зазначена квартира належить дарувальнику на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 12 березня 2007 року за №8-20399, зареєстроване в Електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 11.04.2007, реєстраційний номер в Електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 18500627, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 12.03.2007, номер витягу: 14219150, номер запису: 784 в книзі 637пр-24. Договір укладений на бланку договору «ВРР №012419» (т. 1 а.с. 20-21, т. 2 а.с. 17).

Свідоцтва про право власності на житло видане Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради 12.03.2007 за №8-20399 (т. 1 а.с. 60).

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» 12.03.2007, номер витягу: 14219150, номер запису: 784 в книзі 637пр-24 (т. 1 а.с. 61).

Разом з цим на бланку договору «ВРР №012419» за реєстрованим №467 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Курковською Я.Л. посвідчено договір дарування квартири 02 лютого 2012 року між ОСОБА_19 та ОСОБА_20 (т. 1 а.с. 22-23).

Управлінням нотаріату Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надано лист, яким повідомлено, що Експертною комісією здійснено огляд архівних документів приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Курковської Я.В. та виявлено, що договір дарування від 01.02.2012 за реєстровим №467, оформлений на бланку ВРР №0122419 відсутній (т. 1 а.с. 24).

Київський державний нотаріальний архів листом від 10.07.2023 повідомив, що серед переліку справ тривалого зберігання за 2012 рік відсутня справа №02-03 «Договори відчуження квартир та документи, на підставі яких вони посвідчувалися» за 01.02.2012 (т. 1 а.с. 25).

Бланк паспорта серії НОМЕР_1 оформлений на ім`я ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 44).

Заява про видачу паспорту серії НОМЕР_1 (на ім`я ОСОБА_4 ) знаходиться а архівній картотеці, у зв`язку з втратою, дата визнання недійсним паспорту - 27.03.2015 (т. 2 а.с. 107).

Матеріали справи містять копію паспорта громадянина ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 (а.с. 46, а.с. 233-234).

Разом з тим, згідно листа Київського відділу ДМС України в Одеській області від 23.05.2023, паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 оформлено на ім`я ОСОБА_7 . Володільцем картотеки є Подільський відділ у місті Полтава УДМС в Полтавській області (т.1 а.с.94).

При цьому, у паспорті громадянина ОСОБА_4 серії НОМЕР_2 відзначено місце реєстрації останнього, як АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 234), однак згідно листа Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 08.05.2024, за даними, які містять в Реєстрі територіальної громади міста Києва, ОСОБА_4 у місті Києві не зареєстрований (т. 2 а.с. 54). А відповідно до листа Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 06.06.2024, ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_6 зареєстрований не був (т. 2 а.с. 103).

Згідно листа Головного управління ДПС в Одеській області від 14.06.2024, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_11 (зазначений номером ОСОБА_4 у договорі дарування) є недійсним (т. 2 а.с. 90).

Відомості №П1-99056-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 29.12.2020 на ім`я ОСОБА_4 та відомості №В1-66056-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку від 19.05.2021 на ім`я ОСОБА_1 Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради не видавалися (т. 1 а.с. 82-83, т. 2 а.с. 85).

Такі відомості свідчили про відсутність зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_1 та подавалися приватному нотаріусу Омаровій В.С. при посвідченні договору купівлі-продажу спірної квартири (т. 1 а.с. 85, 86, а.с. 227).

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №204/8017/17 у постанові від 27.11.2024 зробила висновок, що ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов`язковим для сторін, якщо ні - то договір є неукладеним.

Однак, реальний договір дарування сторонами виконаний не був, адже ОСОБА_5 проживала у подарованій квартирі від дати укладення договору дарування та по дату її смерті.

Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

Отже, відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини 1 статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати.

На підставі вищевикладеного, правочин дарування нерухомого майна потрібно кваліфікувати як неукладений.

Протокол допиту свідка приватного нотаріуса Курковської Я.Л. від 11.07.2023 не приймається до уваги, адже є недопустими доказом, однак інформація викладена у цьому протоколі не спростована ані відповідачем, ані третіми особами.

Результати розгляду кримінального провадження щодо підроблення паспорту до матеріалів справи не долучений. Однак, суд враховує, що долучені до матеріалів справи докази свідчать про те, що ОСОБА_5 не вчиняла договір дарування, адже, по-перше, паспортний документ ОСОБА_4 викликає сумніви, по-друге, після укладення договору дарування в 2012 році, до смерті ОСОБА_5 проживала у своїй квартирі, яка була подарована, по-третє, бланк договору дарування оформлений для укладення іншого договору, між іншими сторонами, по-четверте, суд враховує, що договір дарування укладений в місті Києві в той час коли ОСОБА_5 було 73 роки, тобто вільне пересування на великі дистанції дещо ускладнене у більшості людей такого віку, без сторонньої допомоги. При цьому, не можливо встановити обставини чому дарувальник у віці 73 років поїхав до міста Києва, а не обдарований набагато молодший приїхав до міста Одеси, по-п`яте, ОСОБА_4 зареєстрував право власності на предмет договору дарування через вісім років, по-шосте, дарувальник ОСОБА_5 продовжила проживати у нібито подарованій квартирі до своєї смерті, при цьому, доказів передачі ключів від квартири та сплати комунальних послуг з моменту «укладення» договору дарування та продажу квартири не надано.

Суд, оцінивши докази кожний окремо та всі в сукупності та взаємозв`язку дійшов висновку, що договір дарування між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 01.02.2012 щодо квартири за адресою: АДРЕСА_1 , не укладався.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №18-рп/2004 поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Тому, ОСОБА_2 як спадкоємиця померлої ОСОБА_5 має законний інтерес на звернення до суду з цим позовом про витребування майна.

Доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_2 не зверталася із заявою про прийняття спадщини спростовані матеріалами справи, у яких міститься заява ОСОБА_2 про прийняття спадщини відкритої до майна померлої ОСОБА_21 ..

Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).

Частиною 1 статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина 3 статті 1296 ЦК України).

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном з використанням способів, визначених главою 29 ЦК України.

Таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.03.2023 при розгляді справи №463/6829/21.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (пункт 57 постанови від 05.06.2018 у справі №338/180/17).

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.11.2018 при розгляді справи №488/5027/14-ц погоджувалася з цим висновком Верховного Суду України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17.12.2014 у справі №6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №204/8017/17 у постанові від 27.11.2024 виснувала, що належним способом захисту права особи, майно якої вибуло з її законного володіння за неукладеним договором купівлі-продажу, є віндикаційний позов - витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача.

30 грудня 2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. в реєстрі за №12441 (т. 1 а.с. 51-52).

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що, ОСОБА_4 не набув права власності на квартиру на підставі договору дарування, а тому не міг продати квартиру ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу.

Крім того, суд не може вважати ОСОБА_1 добросовісним набувачем, оскільки в її діях вбачається умисел на приховування майна, про що свідчить наступне.

Для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання конструкції юридичної особи (зокрема, внесення нерухомості до статутного капіталу юридичної особи, вихід учасника із юридичної особи та отримання при виході), інших правомірних приватно-правових засобів (зокрема, поділ об`єктів нерухомості) з створення для видимості унеможливлення добросовісного застосування набуття права віндикаційного власності позову. Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб). Така позиція викладена у постанові КЦСВС від 01.03.2023 у справі №442/3663/20.

Іпотечний договір укладено ОСОБА_1 20.04.2021, в той час як ОСОБА_2 подала позов, зокрема до ОСОБА_1 05.04.2021 (справа №522/5919/21).

Крім того, представник відповідача вказує про те, що передання майна в іпотеку та укладення договору позики зумовлене необхідність коштів на лікування, при тому доказів на підтвердження своїх доводів, тобто про хворобу відповідачки суду не представлено.

Також слід враховувати, що у ОСОБА_1 при укладення договору купівлі-продажу майна мав виникнути сумнів у його походженні, адже реєстрація права власності за ОСОБА_4 відбулася через вісім років після «укладення» договору дарування, всупереч розповсюдженій практиці, договір дарування укладено в місті Києві, реєстрація права власності відбулася в місті Ізмаїл щодо квартири, яка знаходиться в місті Одесі.

Тож, враховуючи встановлені обставини справи, суд доходить до висновку, що наявні підстави для задоволення позову ОСОБА_2 про витребування майна.

При тому, доводи відповідача, про те, що незалучення ОСОБА_4 в якості співвідповідача є підставою для відмови у позову, не приймаються судом до уваги, адже визнання договорів дарування та купівлі-продажу, стороною яких він був, не є необхідним, при заявлені такого ефективного способу захисту як витребування майна.

Щодо вимог про визнання недійсним іпотечного договору, суд зазначає наступне.

20 квітня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, яким ОСОБА_1 позичили 30 000 доларів США (т. 1 а.с. 88).

20 квітня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, предметом якого виступила квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 89-92).

20 квітня 2021 року було зареєстровано приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. договір іпотеки 4912 від 20.04.2021 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а 22 квітня 2021 року зареєстровано арешт на підставі ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2021 року по справі №522/5919/21 (т. 1 а.с. 50).

При укладенні договору іпотеки та його реєстрації 20 квітня 2021 року арешт накладений на квартиру на підставі ухвали від 14 квітня 2021 року, не був внесений до реєстру, адже зареєстровано обтяження 22 квітня 2021 року, тобто вже після реєстрації іпотечного договору.

Згідно ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника.

У ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» визначено вичерпний перелік об`єктів, які можуть бути предметом іпотеки за іпотечним договором. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: зокрема, нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності. Аналогічні правила щодо особи заставодавця, яким може бути тільки власник речі або особа, якій належить майнове право, встановлені ч. 2 ст. 583 ЦК України.

Отже, лише власник може передати належне йому нерухоме майно в іпотеку.

При тому, квартира, яка є предметом іпотеки підлягає витребуванню на користь спадкоємця ОСОБА_5 - ОСОБА_2 , тому наявні підстави для визнання недійсним договору іпотеки, іпотекодавцем за яким є ОСОБА_1 , котра не є власником предмету іпотеки.

Посилання відповідачки на те, що судом розглядалася справа №522/5919/21 у результаті розгляду якої ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позову, не приймаються судом до уваги, адже рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23 червня 2023 та постановою Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року, відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову про скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та відмовлено у задоволенні позову, у зв`язку з неефективністю обраного позивачкою способу захисту. Натомість, ця справа розглядається за позовом про витребування майна та визнання договору іпотеки недійсним, тобто позов подано з урахуванням висновків суду щодо ефективності способу захисту.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову ОСОБА_2 , яка як спадкоємець ОСОБА_5 позбавлена можливості в інший спосіб отримати спадкове майно, яке вибуло з власності ОСОБА_5 поза її волею.

Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п. 58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).

З огляду на вищевикладене, відсутні підстави наводити доводи іншим аргументам учасників справи.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09 грудня 1994 року, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07.10.2010 (остаточне 21 лютого 2011 року) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27.01.2004).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10.02.2010 (остаточне 10 травня 2011 року) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частинами 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак, в порушення положень статей 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надав правильної оцінки наявним у справі доказам та помилково застосував норми матеріального права.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02.10.2019 у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_2 не доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, наявність правових підстав для спадкування майна після смерті ОСОБА_5 , померлої в червні 2020 року та витребування спірного майна у відповідача.

Відповідачка ОСОБА_1 вжила усіх розумних заходів, проявила обережність та обачність для з`ясування обставин при набутті права власності на спірне майно. Тому у даному випадку відповідачка є добросовісним набувачем майна й не може бути позбавлений належного її майна із зазначених позивачкою правових підстав.

Колегія суддів вважає, що в порушенні статей 264, 265 ЦПК України суд першої інстанції взагалі не надав в рішенні суду мотивованої оцінки аргументам, наведеним відповідачем, що наявності підстав для відмови у задоволенні позову.

Щодо доведеності родинних відносин позивачки ОСОБА_2 з ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Так, в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/5919/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , Державного реєстратора Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Марінової Катерини Анатоліївни, третя особа Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна про скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2023 року по цій справі, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, у тому числі в частині встановлення родинних відносин позивачки ОСОБА_2 з ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_5 , суд першої інстанції виходив, що «на підтвердження того, що позивачка є племінницею померлої ОСОБА_5 нею надано: копію свідоцтво про народження ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Серія V- НОМЕР_12 від 19.11.1964; копію свідоцтва про шлюб між ОСОБА_15 та ОСОБА_13 Серія НОМЕР_13 від 27.04.1985; копію свідоцтва про народження ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Серія УГ № НОМЕР_14 ; копію свідоцтва про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_10 Серія НОМЕР_8 від 29.04.2014 (а.с. 25-28 т. 1).

Суд звертає увагу на те, що родинні відносини можуть підтверджуватись свідоцтвами органів реєстрації актів громадянського стану про народження, виписками із книг запису актів громадянського стану, записами в паспортах, а у разі неможливості подання зазначених документів, родинні відносини можуть бути підтверджені судовим рішенням про встановлення факту родинних відносин.

Проаналізувавши документи надані позивачем на підтвердження родинних відносин з померлою ОСОБА_5 , судом установлено, що такі містять суперечності. Зокрема, відомості у свідоцтві про народження ОСОБА_5 (ч. 1 а.с. 27) не узгоджуються з відомостями, які зазначені в актовому записі про народження ОСОБА_22 (т. 1 а.с. 216). Крім того, наявні також розбіжності і у прізвищі померлої у свідоцтві про смерть та паспорті громадянина України.

Отже, в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, які підтверджують факт споріднення позивача із спадкодавцем та, як наслідок, наявності обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог».

У постанові від 11 грудня 2019 року у справі №320/4938/17 (провадження №61-26396св18) Верховний Суд зробив наступний висновок: «Відповідно до частини 2 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.

Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової визначеності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумніву».

Отже вказані обставини, які були встановлені рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 червня 2023 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року в справі 522/5919/21, не потребують повторного встановлення і дослідження.

Таким чином, колегія суддів переконана, що суд першої інстанції помилково виходив, що обставини, встановлені вказаними судовими рішеннями, не мають преюдиції, оскільки судом першої інстанції досліджувалися ті же самі обставини та ті же самі докази, що і при розгляді справи №522/5919/21.

Суд першої інстанції й при розгляді даної справи не усунув розбіжності наявні і у прізвищі померлої у свідоцтві при народження, свідоцтві про смерть та паспорті громадянина України.

В якості доказів позивачка додала до позовної заяви копію свідоцтва про народження ОСОБА_5 , із якого вбачається, що її батько - ОСОБА_8 , мати - ОСОБА_9 , дата внесення відомостей в актовий запис про її народження ІНФОРМАЦІЯ_9 , актовий запис №1728 (т.1, а.с. 80).

Згідно актового запису наданого Держаним архівом Одеської області, батько ОСОБА_5 - значиться ОСОБА_8 , а мати - ОСОБА_12 , дата складання актового запису - зазначена 25 жовтня 1939 року, актовий запис 5012, актовий запис здійснювався відділом актів громадянського стану народного комісаріату Внутрішніх справ УРСР (т. 2, а.с. 215, 216-218).

Таким чином, позивачкою до суду надані різні документи на підтвердження народження ОСОБА_5 , де в свідоцтві про народження мати померлої значиться як ОСОБА_16 , а у актовому запису вона значиться ОСОБА_18 , дата складання актового запису зазначеного в свідоцтві про народження не відповідає актовому запису зазначеному в актовому записі про народження, номери актових записів зазначених в свідоцтві про народженні та в актовому записі не співпадають.

Отже, в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази, які підтверджують факт споріднення позивача із спадкодавцем ОСОБА_5 й може успадковувати спірне майно після смерті останньої.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позивачка не має права оспорювати спірні договори дарування да купівлі-продажу спірного майна.

Так, у пункті 5 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, Верховний Суд України, роз`яснив, що «відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину. так і іншою заінтересованою особою,

права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину».

Наведене узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 №6-605цс16, згідно з якою: «правом на оскарження правочину наділена також особа, яка не була стороною правочину, дії якої спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав».

Згідно правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі №6-94цс13, від 21 вересня 2016 року у справі №6-1512цс16, також передбачено, що однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.

Вирішуючи аналогічне питання Верховний Суд у постанові від 05.09.2019 у справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19) зробив наступний правової висновок: «Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004).

Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Аналіз статті 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дозволяє зробити висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

У частинах 1 та 2 статті 2 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У частині 1 статті 11 ЦПК України (у редакції, чинній на момент подання постановлення оскарженої ухвали апеляційного суду) передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного удочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків, звільнення майна з під арешту в публічних відносинах або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин».

Вирішуючи питання правомірності правочину Верховний Суд у постанові від 20.03.2019 у справі №521/19976/16 (провадження №61-39392св18 виходив з наступного: «при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 15 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. За наслідками розгляду такого спору судом має бути з`ясовано питання про спростування презумпції правомірності правочину і встановлено не лише наявність підстав, визначених законом, для визнання правочину недійсним, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому саме полягає вказане порушення, що має істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність порушеного права особи, за захистом якого вона звернулася до суду».

Встановлено, що, оскільки позивачка не є спадкоємцем померлої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла в червні 2020 року, вона не має право оспорювати спірні правочини на предмет порушення її прав та законних інтересів.

Щодо витребування спірного майна у добросовісного набувача.

Згідно статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі №908/976/19 (провадження №12-10гс21) зазначено, що:

«5.57. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть.

5.58. Прийняття рішення, за наслідком якого добросовісний набувач всупереч приписам статті 388 ЦК України втрачає такий статус, а відтак втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, які його представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном, крім випадків передбачених у статті 388 ЦК України.

5.59. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що метою реалізації майна на прилюдних торгах є продаж майна за найвищою ціною внаслідок конкуренції покупців; для успішної конкуренції покупців необхідно, щоб добросовісні покупці були впевнені в тому, що в разі перемоги на прилюдних торгах вони отримають майно вільним від обтяжень і вимог інших осіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №922/2416/17, пункт 7.6). Тому в разі якщо право власності належало не боржнику, а іншій особі, це не може бути протиставлене покупцю (навіть якщо майно вибуло з володіння такої особи поза її волею), але лише за умови добросовісності покупця.

5.60. Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №922/3537/17 (пункти 37), від 02.11.2021 у справі №925/1351/19 (пункт 6.45), від 06.07.2022 у справі №914/2618/16 (пункт 53)). Отже, якщо добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, то вона вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

5.61. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не могла знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовано в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 у справі №922/3537/17 (пункти 37, 38), від 01.04.2020 у справі №610/1030/18 (пункти 46.1, 46.2), від 15.06.2021 у справі №922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 06.07.2022 у справі №914/2618/16 (пункт 54).

5.62. Отже, вирішуючи питання про витребування спірного майна, суди повинні передусім перевіряти добросовісність набувача майна. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц (пункт 37), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (пункт 40)). На необхідності оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово наголошувала Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26.06.2019 у справі №669/927/16-ц, пункт 46.1 постанови від 01.04.2020 у справі №610/1030/18, пункт 6.43 постанови від 02.11.2021 у справі №925/1351/19).

5.64. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності / недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимогі законності втручання у право мирного володіння майном».

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (див. пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 в справі №461/12525/15-ц (провадження №14-190цс20)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України)».

У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 в справі №461/12525/15-ц (провадження №14-190цс20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо».

До аналогічного висновку дійшов й Верховний Суд у постанові від 26.09.2019 у справі №2-4352/11 (провадження №61-12731св18), у постанові 06.11.2019 у справі №522/14454/15 (провадження №61-30883св18), у постанові від 13.11.2019 у справі №645/4220/16 (провадження №61-1992св18), у постанові від 22.01.2020 у справі №520/7397/15 (провадження №61-6759 св18), у постанові від 27.05.2020 у справі №641/9904/16 (провадження №61-22378св19), у постанові від 12.08.2020 у справі №522/21850/15 (провадження №61-10018св18), у постанові від 16.12.2020 у справі №496/3663/16 (провадження №61-5696св19).

Колегія суддів враховує, що у даному випадку цивільне законодавство передбачає як право захисту права витребування майна його власником (статті 387, 388 ЦК України) так і визначає правові наслідки вилучення товару у покупця на користь третьої особи, на підставах, що виникли до його продажу, зокрема і право на відшкодування саме продавцем покупцю завданих збитків (стаття 661 ЦК України), на що має право і позивач, пред`явивши відповідний позов.

Проте, колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції помилково не визначився з колом відповідачів у справі, оскільки ОСОБА_4 є стороною двох оспорюваних правочинів й не залучення його до участі у справі у якості відповідача суттєво порушує його права і права та законні інтереси ОСОБА_1 .

За обставинами цієї справи, враховуючи всі наведені вище принципи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що витребування на користь позивача з володіння відповідача спірного майна, становитиме непропорційне втручання у право на мирне володіння майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, оскільки позивачем не доведено, що таке втручання не порушить справедливого балансу інтересів, а саме: позитивні наслідки вилучення спірного майна для захисту інтересів позивача не є більш важливими, ніж дотримання права відповідача, який набув права власності на спірне майно правомірно.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У пунктах 59 та 60 постанови Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №291/1352/20 (провадження №61-11047св23) виходив з наступного: «Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, висновок Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, з`ясовуючи наведені обставина справи, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», з урахуванням «балансу вірогідностей», колегія суддів вважає, що на підставі наданих доказів твердження відповідачки ОСОБА_1 заслуговують довіри. За обставинами цієї справи, враховуючи всі наведені вище принципи, позивачка ОСОБА_2 не довела належним чином права на спадкування після смерті ОСОБА_5 на спірне спадкове майно, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, як б спростовували добросовісність набуття майна відповідачкою ОСОБА_1 відсутні. Задоволення позовних вимог про витребування спірного нерухомого майна у відповідачки, яка є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки таке втручання у права відповідача на спірне майно порушить справедливий баланс інтересів, а саме: позитивні наслідки захисту інтересів відповідача є більш важливими, ніж дотримання права позивача.

Таким чином, позивачкою ОСОБА_2 у судовому засіданні не доведено належним чином те, що відповідачка ОСОБА_1 порушує її право на спірне нерухоме майно, тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України її право не підлягає захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Системний аналіз наведених норм права, правові висновки Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду апеляційної інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій - принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору відповідач отримав ефективний засіб юридичного захисту свого права на спірне майно, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Тому, позовні вимоги ОСОБА_2 є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 15, 16, 203, 215, 216, 330, 388 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2024 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги адвоката Борщенко Владлена Валеріївна в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: державний реєстратор Суворовської селищної ради Ізмаїльського району Одеської області Марінова Катерина Анатоліївна, ОСОБА_4 , приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова Віолетта Султаналіївна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним договору іпотеки, залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 08 грудня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда