ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 348/1624/20

провадження № 61-2017св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Шургот Оксаною Василівною, на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2024 року у складі судді Міськевич О. Я. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 січня 2025 року у складі колегії суддів: Бойчука І. В., Пнівчук О. В., Баркова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (справа № 348/1624/20).

Позовна заява мотивована тим, що він та ОСОБА_2 з 08 лютого 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 01 вересня 2012 року.

За час шлюбу за спільні кошти подружжя придбало таке майно: приміщення кафе, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; домоволодіння, що знаходиться на АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 , право власності на яке зареєстровано за відповідачкою.

Посилався на те, що зазначене майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, проте між ними відсутнє порозуміння щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя. Оскільки у добровільному порядку поділити вказане майно відповідачка відмовляється, тому вважав, що його слід поділити на підставі статей 60, 70, 71 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просив суд:

-визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 таке майно: приміщення кафе, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; домоволодіння, що знаходиться на АДРЕСА_2 ; квартиру АДРЕСА_3 ;

-визнати за ним право власності на 1/2 ідеальну частку: приміщення кафе, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; домоволодіння, що знаходиться на АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_3 , залишивши у власності ОСОБА_2 іншу 1/2 частку приміщення кафе, домоволодіння та квартири, які розташовані за вказаними адресами.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 14 вересня 2020 року прийнято позовну заяву ОСОБА_1 до розгляду, відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (справа № 348/1624/20).

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 12 жовтня 2020 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Капака В. М., про забезпечення позову задоволено.

Вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , а саме: приміщення кафе, загальною площею 176 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом заборони будь-яким особам укладати угоди щодо цього нерухомого майна, здійснювати його перереєстрацію, відчуження.

У березні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю (справа № 348/525/21).

Позовна заява мотивована тим, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , але за особисті кошти вона придбала таке майно:

- на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 03 квітня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Вірстюком Т. В. за реєстровим № Д-124, домоволодіння на АДРЕСА_2 ;

- на підставі договору купівлі-продажу від 11 липня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Трух Н. М. за реєстровим № Д-534, квартиру АДРЕСА_3 ;

- на підставі договору купівлі-продажу приміщення кафе від 09 липня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Вірстюком Т. В. за реєстровим № Д-356, приміщення кафе, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Вказувала, що домоволодіння на АДРЕСА_2 вона придбала за власні кошти, отримавши кредит, на погашення якого у період з травня 2006 року до жовтня 2019 року вона вносила виключно свої особисті кошти. Відповідач не вкладав жодних коштів на придбання вказаного майна і не мав жодних доходів, не був працевлаштований, а тому грошових коштів на погашення кредиту на домоволодіння протягом 2006-2012 років не надавав.

Зазначала, що у період з вересня 2003 року до липня 2008 року вона працювала викладачем у ВСП «Надвірнянський фаховий коледж НТУ» та мала стабільний дохід. З 18 вересня 1998 року вона була засновником Приватного підприємства «ІВАННА» та займалася підприємницькою діяльністю.

У період з 07 березня 1997 року до 29 жовтня 2014 року була зареєстрована як фізична особа - підприємець, здійснювала торгівлю у власних нежитлових приміщеннях у встановлених кіосках (тимчасових спорудах) на АДРЕСА_1 . Також вона мала дохід від роботи за кордоном (у США).

Вважала, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згоди про поділ спільного майна між сторонами досягнуто не було.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просила суд визнати її особистою приватною власністю таке майно: квартиру АДРЕСА_3 ; домоволодіння на АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення кафе, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 15 березня 2021 року прийнято позовну заяву ОСОБА_2 до розгляду, відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (справа № 348/525/21).

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 02 серпня 2021 року цивільну справу № 348/525/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особистої приватної власності об`єднано в одне провадження із цивільною справою № 348/1624/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя , присвоївши справі єдиний унікальний номер справи № 348/1624/20.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2024 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 січня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приміщення кафе, загальною площею 176 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частку приміщення кафе, загальною площею 176 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку приміщення кафе, загальною площею 176 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

У задоволенні решти вимог позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано особистою приватною власністю ОСОБА_2 таке майно:

-домоволодіння, що знаходиться на АДРЕСА_2 ;

-квартиру АДРЕСА_3 .

У задоволенні решти вимог зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 12 жовтня 2020 року.

Знято арешт, накладений на нерухоме майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_2 , а саме: приміщення кафе, загальною площею 176 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Знято заборону вчиняти будь-які дії із вказаним нерухомим майном, спрямовані на його відчуження, укладати угоди стосовно нього, здійснювати його реєстрацію та перереєстрацію.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що приміщення кафе, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , було придбано сторонами за час перебування у зареєстрованому шлюбі. Виходячи із принципу рівності часток подружжя у спільному майні, районний суд дійшов висновку про те, що вказане майно є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними шляхом визнання за сторонами права власності по 1/2 частині вищезазначеного нерухомого майна, оскільки ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільності майна, а обставин для відступлення від засади рівності часток подружжя встановлено не було.

Районний суд зазначив, що ОСОБА_2 не заявляла вимог про компенсацію вартості підтверджених витрат, пов`язаних із якісним покращенням стану нежитлового приміщення кафе, зроблених після розірвання шлюбу. Задоволення позову ОСОБА_1 в частині визнання спільним майном подружжя приміщення кафе не перешкоджає ОСОБА_2 звернутися до суду з позовом про компенсацію коштів, вкладених нею після розірвання шлюбу у ремонт приміщення кафе відповідно до частини третьої статті 390 ЦК України.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що нею доведено факт вкладення особисто зароблених коштів у погашення кредиту за домоволодіння АДРЕСА_2 під час перебування сторін у шлюбі, а ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами джерел набуття коштів для погашення кредиту, тому спірне домоволодіння є особистою власністю ОСОБА_2 .

Районний суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_3 була придбана за особисті кошти одного з подружжя - ОСОБА_2 , тому спірна квартира не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_2 і не підлягає поділу. Суд урахував, що показання свідка ОСОБА_3 , яка є продавцем квартири, яка пояснила, всі кошти за квартиру вона одержала ще до листопада 1999 року до підписання договору купівлі-продажу квартири, а укладення договору було відтерміновано до 2001 року, оскільки ОСОБА_2 у той час їздила на роботу за кордон і часто була відсутня на території України. Також суд урахував відсутність у договорі купівлі-продажу квартири згоди на придбання квартири іншим із подружжя - ОСОБА_1 .

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя приміщення кафе, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та його поділ,оскільки ОСОБА_2 не довела належними і допустимими доказами факт придбання спірного приміщення кафе за особисті кошти, тому таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи ОСОБА_2 про те, що державна реєстрація права власності на приміщення кафе підтверджує її право власності на цей об`єкт, оскільки факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно у цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Посилання ОСОБА_2 на те, що оплату за спірне приміщення кафе вона здійснила у 2013 році вже після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 , апеляційний суд вважав необґрунтованими, оскільки нею не надано жодних доказів на підтвердження розрахунку за придбане приміщення саме після розірвання шлюбу із ОСОБА_1 , а подана заява ОСОБА_4 від 23 грудня 2013 року про відсутність з її боку матеріальних претензій до ОСОБА_2 лише підтверджує факт виконання сторонами умов договору купівлі-продажу в обумовлені сторонами строки.

При цьому суди послалися на релевантну практику Верховного Суду.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2024 року в апеляційному порядку оскаржувалося та переглядалося за апеляційною скаргою ОСОБА_2 лише в частині вирішення позовних вимог щодо поділу приміщення кафе, загальною площею 176 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Шургот О. В., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2024 року, постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 січня 2025 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 1/2 ідеальну частку приміщення кафе, загальною площею 176 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання за нею права особистої приватної власності на вказаний об`єкт нерухомості скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, а позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити; в решті рішення судів попередніх інстанцій - залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У лютому 2025 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції, роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу та відмовлено у задоволенні клопотання заявника про зупинення виконання оскаржуваних судових рішень.

У березні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Шургот О. В., мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не забезпечили повного та всебічного встановлення обставин справи, не надали належну правову оцінку поданим нею доказам, внаслідок чого дійшли неправильних висновків, що ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільності майна щодо приміщення кафе, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , і на нього поширюється правовий режим спільної сумісної власності.

Посилається на те, що приміщення кафе, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 придбала на підставі договору купівлі-продажу приміщення кафе від 09 липня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Вірстюком Т. В. за реєстровим № Д-356, після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 . Судами не взято до уваги преюдиційні обставини про припинення спільного проживання подружжя однією сім`єю з 2004 року, що встановлено рішенням Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 03 травня 2022 року у справі № 348/1639/20.

Зазначає, що оплату за договором купівлі-продажу приміщення кафе від 09 липня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Вірстюком Т. В. за реєстровим № Д-356, ОСОБА_2 здійснила самостійно у 2013 році, тобто вже після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , що підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_4 від 23 грудня 2013 року, якою остання підтвердила відсутність з її боку жодних матеріальних претензій до ОСОБА_2 . Проте суди безпідставно не взяли до уваги вказану заяву.

При цьому право власності на приміщення кафе, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 28 грудня 2013 року, тобто після здійснення повного розрахунку за договором купівлі-продажу приміщення кафе від 09 липня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Вірстюком Т. В. за реєстровим № Д-356.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_2 - адвокат Шургот О. В., вказує неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме, застосування судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 336/1191/16-ц, від 15 квітня 2019 року у справі № 335/654414-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 643/20180/15-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 635/12401/13-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 127/108/15-ц, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив касаційну скаргу.

У червні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гуменюк Б. С. подав відзив на касаційну скаргу, в якому вказує, що викладені в ній доводи є безпідставними, не спростовують правильності вирішення судами спору, тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині - без змін.

Вказує, що спірне приміщення кафе було придбане під час перебування сторін у шлюбі, тому на підставі вимог статті 60 СК України воно є спільною сумісною власністю, а відповідно до статті 70 СК України частки обох з подружжя є рівними.

Зазначає, що у касаційній скарзі заявник посилається на практику Верховного Суду, яка є нерелевантною, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

08 лютого 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у Відділі реєстрації актів громадянського стану Надвірнянського району Івано-Франківської області зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 08 лютого 2000 року (том 2, а. с. 11).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Надвірнянського районного управління юстиції Івано-Франківської області серії НОМЕР_2 01 вересня 2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано (том 2, а. с.12).

11 липня 2001 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (продавці) та ОСОБА_6 , яка діє від імені ОСОБА_7 на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Трух Н. М. 16 лютого 2001 року за реєстровим № 709 (представник покупця), укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Трух Н. М. за реєстровим № Д-534, відповідно до умов якого продавці, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно, продали, а представник покупця купила на ім`я ОСОБА_7 належну їм на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_3 (том 2, а. с. 14).

Відповідно до пункту 4 договору купівлі-продажу від 11 липня 2001 року продаж квартири вчинено за 27 008 грн, які продавці одержали від представника покупця до підписання договору.

09 липня 2004 року між ОСОБА_4 (продавець) та ОСОБА_7 (покупець) укладено договір купівлі-продажу приміщення кафе від 09 липня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Вірстюком Т. В. за реєстровим № Д-356, за умовами якого продавець зобов`язується передати у власністю покупцю, а покупець зобов`язується прийняти у власність та сплатити обговорену грошову суму за належне продавцю приміщення кафе, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (том 2, а. с. 13).

Відповідно до пункту 5 договору купівлі-продажу приміщення кафе від 09 липня 2004 року продаж за домовленістю сторін вчинено за 37 200 грн, у тому числі ПДВ, які покупець сплатить, а продавець одержить у місячний термін з дня підписання цього договору.

Пунктом 8 договору купівлі-продажу приміщення кафе від 09 липня 2004 року визначено, що право власності на майно, яке є предметом цього договору виникає у покупця з моменту повного розрахунку, акту прийому-передачі та його державної реєстрації.

Право власності на приміщення кафе, загальною площею 176 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_2 28 грудня 2013 року, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27 серпня 2020 року № 221643937 (том 1, а. с. 4-5).

03 квітня 2006 року між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_7 (покупець) укладено договір купівлі-продажу домоволодіння, посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Вірстюком Т. В. за реєстровим № Д-124, за яким продавець зобов`язується передати у власність покупцю, а покупець зобов`язується прийняти у власність та сплатити обговорену грошову суму за належне продавцю домоволодіння на АДРЕСА_2 (том 2, а. с. 16).

Відповідно до пункту 5 договору купівлі-продажу домоволодіннявід 03 квітня 2006 року продаж домоволодінняза домовленістю сторін вчинено за 66 846 грн.

У пункті 9 договору купівлі-продажу домоволодіннявід 03 квітня 2006 року визначено, що право власності на майно, яке є предметом цього договору виникає у покупця з моменту його державної реєстрації.

Право приватної власності на домоволодіння на АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 15 травня 2006 року одразу із обтяженням у вигляді іпотеки, вчиненим державним реєстратором Надвірнянської міської ради Франківської області Шаніною Л. С., номер запису про обтяження: 34768962, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11 лютого 2020 року № 199837437 (том 2, а. с. 17).

15 травня 2006 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») (банк) та ОСОБА_7 (позичальник) укладено кредитний договір № FN0GК00640028, відповідно до пункту 1.1 якого банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 14 травня 2021 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 25 000 доларів США на наступні цілі: придбання житла, а також у розмірі 3 787,50 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбаченими пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору (том 2, а. с. 21-22).

Пунктом 1.3 кредитного договору від 15 травня 2006 року № FN0GК00640028 визначено, що забезпеченням виконання позичальником зобов`язань за цим договором виступає іпотека домоволодіння на АДРЕСА_2 , а також усі інші види застави, іпотеки, поруки, надані банку з метою забезпечення виконання зобов`язань за цим договором.

15 травня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки № FN0GК00640028, посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Вірстюком Т. В. за реєстровим № Д-221, відповідно до умов якого з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 15 травня 2006 року № FN0GК00640028 ОСОБА_7 передала в іпотеку банку домоволодіння на АДРЕСА_2 .

Відповідно до заяви іпотекодержателя від 21 жовтня 2019 року № 20.1.0.0.0/7-190925/201 про повне виконання кредиторських зобов`язань та припинення дії іпотечного договору у зв`язку із повним виконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором від 15 травня 2006 року № FN0GК00640028 договір іпотеки від 15 травня 2006 року № FN0GК00640028, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 , посвідчений приватним нотаріусом Надвірнянського районного нотаріального округу Вірстюком Т. В. за реєстровим № Д-221, припинив дію. АТ КБ «ПриватБанк» на підставі статті 4 Закону України «Про іпотеку» просило здійснити державну реєстрацію припинення: заборони відчуження щодо об`єктів нерухомого майна - домоволодіння на АДРЕСА_2 та іпотеки щодо вказаного об`єкта нерухомого майна (том 2, а. с. 20).

Реєстрація припинення іпотеки (обтяження) відбулася 11 лютого 2020 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (том 2, а. с. 19).

Відповідно до виписок за кредитним договором від 15 травня 2006 року № FN0GК00640028грошові кошти на погашення кредиту вносилися ОСОБА_2 у період з 16 травня 2006 року до 24 жовтня 2019 року на загальну суму 71 818,27 доларів США (том 2, а. с. 23-35).

Довідками про доходи та записами у трудовій книжці ОСОБА_2 підтверджується, що у період з вересня 2003 року до липня 2008 року вона працювала викладачем у ВСП «Надвірнянський фаховий коледж НТУ» (том 1, а. с. 75-82).

З 18 вересня 1998 року ОСОБА_2 була засновником Приватного підприємства «ІВАННА» (), займалася підприємницькою діяльністю (том 1, а. с. 72-74).

У період з 07 березня 1997 року до 29 жовтня 2014 року ОСОБА_2 була зареєстрована як фізична особа - підприємець, здійснювала торгівлю у власних нежитлових приміщеннях та у встановлених кіосках (тимчасових спорудах) на АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями дозволів на розміщення кіоску (том 1, а. с. 83-84).

Відповідно до довідки Федеральної кредитової спілки Нью-Йорк від 12 лютого 2021 року ОСОБА_2 має особистий ощадний (поточний) рахунок № НОМЕР_3 у Федеральній кредитовій спілці Нью-Йорк з 2015 року. А також мала відкритий ощадний рахунок № НОМЕР_4 з 1995 року до 2003 року (том 1, а. с. 85).

Згідно з довідкою Федеральної кредитової спілки Нью-Йорк від 06 квітня 2021 року ОСОБА_2 мала рахунок у Федеральній кредитній спілці Нью-Йорк № НОМЕР_5 та 02 жовтня 2002 року з цього рахунку було виписано чек на суму 18 000 доларів США (том 1, а. с. 127).

Відповідно до копії свідоцтва від 09 жовтня 1997 року № 66106424 про реєстрацію платника податку на додану вартість - ОСОБА_1 є платником податку на додану вартість (том 1, а. с. 103).

Згідно з копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця серії В03 № 576475 від 04 серпня 2003 року ОСОБА_1 був зареєстрований як фізична особа - підприємець (том 1, а. с. 104).

Відповідно до довідки про взяття на облік платника податків від 18 грудня 2003 року № 1126 ОСОБА_1 з 18 серпня 2003 року взятий на облік у податковій (том 1, а. с. 112).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Шургот О. В., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині відповідають.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

У статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України)).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або в позасудовому порядку.

Згідно із частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

За правилами статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Водночас згідно із частинами першою, сьомою статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (частина шоста статті 57 СК України).

Стаття 60 СК України містить норму про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанову Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18)).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні вимог позову ОСОБА_2 , суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що ОСОБА_1 довів належними та допустимими доказами належність спірного об`єкту нерухомості до спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний за кошти, які сторони набули за час перебування у шлюбі. При цьому суди вважали необґрунтованими доводи ОСОБА_2 про належність приміщення кафе, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , до її особистої приватної власності, оскільки це не підтверджено належними доказами.

З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів погоджується та вважає, що підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що спірне приміщення кафепридбано в період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , належність вказаного майна до особистої приватної власності ОСОБА_2 не довела, презумпцію спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за яким частки подружжя є рівними, не спростувала.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дав належну правову оцінку усім доводам і доказам ОСОБА_2 , на які вона посилалася, спростовуючи презумпцію спільності права власності подружжя на спірне нерухоме майно та, з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього майна за особисті кошти ОСОБА_2 , у тому числі, що це було придбано після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_1 за її особисті кошти, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати вказане нерухоме майно особистою приватною власність ОСОБА_2 .

Верховний Суд вважає, що судами попередніх інстанцій надано правильну оцінку наявній у матеріалах справи нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_4 від 23 грудня 2013 року, якою остання підтвердила відсутність з її боку жодних матеріальних претензій до ОСОБА_2 (том 1, а. с. 99). Зазначений документ підтверджує факт виконання сторонами умов договору купівлі-продажу в обумовлені договором строки, оскільки пунктом 5 договору купівлі-продажу приміщення кафе від 09 липня 2004 року визначено, що продаж за домовленістю сторін вчинено за 37 200 грн, у тому числі ПДВ, які покупець сплатить, а продавець одержить у місячний термін з дня підписання цього договору.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання (див.: постанову Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18).

Реєстрація права власності на спірний об`єкт нерухомості за ОСОБА_2 не спростовує джерело походження коштів, які були спільною власністю подружжя та були використані на придбання нерухомості.

Доводи заявникапро преюдиціний характер висновків Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області у справі № 348/1639/20 щодо підтвердження фактуприпинення спільного проживання подружжя однією сім`єю з 2004 року, колегія суддів відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Судовим рішенням, що набрало законної сили, у справі № 348/1639/20 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено та визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_4 . Разом із тим, у рішенні Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 03 травня 2022 року у справі № 348/1639/20 суд не встановив дату припинення шлюбних відносин між сторонами.

При цьому, зазначення про те, що сторони спільно не проживаютьоднією сім`єю з 2004 року не може бути визнано преюдиційною обставиною, оскільки під час розгляду судом справи про визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням № 348/1639/20 не досліджувалися докази та не перевірялись обставини щодо часу припинення шлюбних відносин.

Отже, судове рішення у справі № 348/1639/20 не має преюдиційного значення для справи, що є предметом касаційного перегляду.

Верховний Суд відхиляє посилання касаційної скарги на неврахування апеляційним судом правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 336/1191/16-ц, від 15 квітня 2019 року у справі № 335/654414-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 643/20180/15-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 635/12401/13-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 127/108/15-ц, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. Посилаючись на загальні висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, заявник намагається досягти повторної оцінки доказів, однак суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Отже, доводи, наведені у касаційній скарзі, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій в оскаржуваній частині не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанову апеляційного суду- без змін.

З огляду на те, що касаційна скарга залишається без задоволення, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка подана її представником - адвокатом Шургот Оксаною Василівною,залишити без задоволення.

Рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 25 жовтня 2024 року в частині позовних вимог щодо визнання приміщення кафе, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ; визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності на 1/2 ідеальну частку зазначеного приміщення кафе за кожним і в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою приватною власністю та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 13 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник