Справа № 201/2691/25
Провадження № 2/201/2290/2025
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра

у складі: головуючого судді Батманової В.В.

при секретарі Дейнега А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Соборного районного суду міста Дніпра у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Небосенко Олена Анатоліївна про визнання договору дарування недійсним та витребування майна -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Небосенко Олена Анатоліївна про визнання договору дарування недійсним та витребування майна.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що 23 грудня 2020 року батько позивача ОСОБА_3 відповідно до договору дарування передав безоплатно ОСОБА_2 у власність 22/100 частки домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, Дніпропетровської області від 23.05.1986 № 592 «Про встановлення ідеальних часток та узаконення житлової прибудови в домоволодінні по АДРЕСА_2 частки домоволодіння належать « ОСОБА_4 » (рос.), тобто позивачеві.

Після вказаного рішення виконавчого комітету жодних рішень про передачу даного будинку на користь ОСОБА_3 не приймалося, договори не укладалися.

ОСОБА_3 не мав права дарувати вказану частку домоволодіння, а тому позивач просив суд визнати договір дарування від 23.12.2000 недійсним та витребувати вказане майно на користь позивача.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 05 березня 2025 року указана позовна заява передана для розгляду судді Батмановій В.В.

Ухвалою судді від 06 березня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Небосенко Олена Анатоліївна про визнання договору дарування недійсним та витребування майна.

Відповідач позов не визнала, скористалась правом подачі відзиву, в якому зазначила, що на час рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, Дніпропетровської області від 23.05.1986 № 592 «Про встановлення ідеальних часток та узаконення житлової прибудови в домоволодінні по АДРЕСА_3 » позивачу було два роки, а отже він не міг мати майно відповідно до вимог законодавства, що діяло на той час, позивач не надав жодного документу, яке б підтверджувало його право власності. Також зазначила, що в вказаному рішенні було допущено помилку, яка згодом була виправлена та ОСОБА_3 23.05.1990 було видано свідоцтво про право власності на спірне майно. Крім того, наголосила на тому, що при посвідчені договору дарування від 23.12.2000 приватним нотаріусом були здійсненні всі дії щодо перевірки права власності дарувальника.

Під час слухання справи сторони підтримали свої позиції, викладені в позові, відзиві до нього та відповіді на відзив.

В судове засідання сторони не з`явилися, надали заяви про розгляд справи в їх відсутності.

Згідно до ч.1 ст.223 ЦПК України та ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи здійснювався за відсутності сторін (їх представників) та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа мас право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод.

Згідно ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є говори та інші правочини, акти цивільного законодавства.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є власником 22/100 частки домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 23.12.2020, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар вказане майно.

Рішенням від 14 вересня 2021 року Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі №201/3054/21, залишеним без змін постановою від 19 січня 2022 року Дніпровського апеляційного суду було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення.

Даним рішенням було встановлено, що ОСОБА_2 є власником 22/100 частки домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 на підставі договору дарування від 23.12.2020, відповідно до якого ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар вказане майно.

Згідно ч.ч.4,5 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Суд критично сприймає посилання позивача на той факт, що його батько ОСОБА_3 не мав права розпоряджатися належним йому майном, а саме спірними домоволодінням, оскільки це протирічить вивченим матеріалам справи, які підтверджують правомірність дій ОСОБА_3 при укладанні договору дарування.

Зокрема, судом досліджені рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 592 від 23.05.86, в якому дійсно зазначено, що ідеальні долі ОСОБА_1 складають 22/100 частки від всього домоволодіння та долучений до цього рішення акт від липня 1985 року, в якому зазначено, що ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право власності від 25.01.82 належить 24/100 домоволодіння. Суд вважає вказівку на ім`я ОСОБА_1 технічною помилкою, оскільки він ніяким чином не міг бути власником нерухомості, оскільки народився в 1984 році, а отже як вбачалось з документів, які передували зазначеному рішенню, власником був саме ОСОБА_3 .

Так, в рішенні виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська№ 28 від 08.01.82 за ОСОБА_3 була встановлена ідеальна частка 24/100 домоволодіння, що підтверджує той факт, що в акті від липня 1985 року було помилково вказано ОСОБА_1

Крім того, свідоцтво про право особистої власності від 26.01.82 містить відомості про те, що власником 24/100 частки домоволодіння був саме ОСОБА_3 .

Саме на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська № 592 від 23.05.86, в яке були внесені відповідні виправлення уповноваженими особами, 25 травня 1990 року ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право особистої власності на 22/100 частки домоволодіння, а саме будинку АДРЕСА_3 .

Право власності було належним чином зареєстровано та саме на підставі того, що ОСОБА_3 був власником спірного майна, воно й було подаровано його доньці, ОСОБА_2 відповідно до вимог цивільного законодавства України.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст. 179, 181, 316, 317, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно), яке вона здійснює відповідно до юну за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право шості є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути Убавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Нормами ст.41 Конституції України, ст.328 ЦК України визначено, що право приватної шості набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого збуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин.

До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору, вчинення передавального напису (індосаменту).

При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін.

Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний "судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

Згідно з приписами частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержало, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (LUPENI GREEK CATHOLIC PARISH AND OTHERS v. ROMANIA, № 76943/11, § 123, рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (S.W. v. ТНЕ UNITED KINGDOM, № 20166/92, § 36, рішення ЄСПЛ від 22 листопада 1995 року).

Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують. Оскільки завжди існуватиме потреба в з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (VYERENTSOV v. UKRAINE, № 20372/11, § 65, рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року; DEL RIO PRADA v. SPAIN, № 42750/09, § 93, рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року).

Відтак, твердження позивача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, спростовуються вищевказаними обставинами та нічим об`єктивно не підтверджуються, а тому суд вважає, що в задоволені позовних вимог слід відмовити, оскільки суду не надано та судом не встановлено належних та достатніх доказів на підтвердження доводів зазначених позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог та порушення його права.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 12, 13, 76-78, 81-82, 89, 130, 137, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Приватний нотаріус Небосенко Олена Анатоліївна про визнання договору дарування недійсним та витребування майна.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст виготовлено 19 грудня 2025 року

Суддя : В.В. Батманова