Дата документу 19.12.2025Справа № 554/3213/25
Провадження № 2/554/2580/2025
У Х В А Л А

Іменем України

19 грудня 2025 року м. Полтава

Шевченківський районний суд м. Полтави у складі головуючої судді Гольник Л.В., при секретарі Фесенко К.О., за участю представника позивача Бибика В.А., представника третьої особи Овчаренко Н.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Полтаві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Полтавської міської ради, третя особа: Державна інспекція архітектури та містобудування України, Управління з питань містобудування та архітектури Полтавської міської ради, про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва,-

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 , подана представником - адвокатом Бибика В.А., до Полтавської міської ради, Державної інспекції архітектури та містобудування України (далі ДІАМ) про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва, в якій прохали визнати за ОСОБА_1 право власності по АДРЕСА_1 :

-на самочинно збудовану майстерню літ. «Р-1» у складі: майстерня пл.66,3 кв.м., майстерня пл.65,3 кв. (всього 131,6 кв.м.)., вбиральня літ. «Т-1» пл.1,3 кв.м.,

-самочинно реконструйований склад літ. «Ж-1» у складі приміщень: склад пл.45,3 кв.м., тамбур пл.6,3 кв.м., кабінет пл.14,5 кв.м. (всього 66,1 кв.м).

13.03.2025 року ухвалою судді відкрито загальне позовне провадження.

01.04.2025 року до суду надійшов відзив відповідача ДІАМ, у якому просили відмовити у задоволенні позову. У відзиві вказували, що до компетенції ДІАМ не входить визнання права власності на самочинно збудовані будівлі, а отже правовідносини між позивачем та ДІАМ у даній справі жодним чином не стосуються предмету спору у справі.

Звернули увагу суду, що законодавством не передбачено можливості звернення до суду з вимогою про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнято у встановленому законом порядку до експлуатації. В такому випадку об`єкт незавершеного будівництва ще не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права.

Згідно чинного законодавства органом, уповноваженим здійснювати державний архітектурно-будівельний контроль на території населених пунктів щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними (СС1) наслідками, є, зокрема, виконавчий орган з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільської, селищної рад населеного пункту.

Рішенням від 12.06.2020 тридцять четвертої сесії Полтавської міської ради сьомого скликання затверджено Положення про управління з питань містобудування та архітектури.

У постанові від 12.09.2018 у справі № 2-3660/090 Верховний Суд наголошує, що у даній справі (про визнання права власності на самочинне будівництво) відповідач не є належним відповідачем, оскільки не є особою яка не визнає, порушує чи оспорює право позивача на здійснене ним самочинне будівництво. Належним відповідачем у справі є особа, яка є власником частини домоволодіння та користувачем земельної ділянки на якій воно знаходиться.

Отже, позов пред`явлено до неналежного відповідача та невірно обраного способу захисту, оскільки ДІАМ реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду та до повноважень ДІАМ не відноситься визнання права власності, а тому у задоволенні позову слід відмовити з цих підстав.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Дії ДІАМ щодо надання відповіді на звернення не можна розцінювати як відмову у прийнятті в експлуатацію в розумінні висновків Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 27.05.2015 у справі № 6-159цс15, від 02.12.2015 у справі № 6 - 1328цс15, а також висновками Верховного Суду, викладеними у постановах: від 04.06.2018 у справі № 640/13030/16-ц та від 18.02.2019 у справі № 308/5988/17.

Таким чином позивач не вичерпав усі можливі заходи узаконення самовільно збудованого об`єкту у позасудовому порядку.

Отже, законодавством не передбачено можливості звернення до суду з вимогою про визнання права власності на об`єкт незавершеного будівництва, який не прийнято у встановленому законом порядку до експлуатації. У такому випадку об`єкт незавершеного будівництва ще не набув статусу нерухомого майна як об`єкта цивільного права. Така позиція є усталеною і в практиці Верховного Суду. (т. 1, а.с. 57-73).

Ухвалою суду від 18.06.2025 року задоволено заяву представника позивача про залишення позову в частині щодо відповідача ДІАМ без розгляду. Іншою ухвалою від 18.06.2025 року залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача ДІАМ.

Ухвалою суду від 09.09.2025 року залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача Управління з питань містобудування та архітектури Полтавської міської ради.

Ухвалою суду від 30.10.2025 закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Бибик В.А. позовні вимоги підтримав та просив його задовольнити. Вважає, що позивач в іншій спосіб захистити свої порушені права не може, лише шляхом визнання права власності.

Представник відповідача Полтавської міської ради у судове засідання не з`явився. 31.03.2025 року подав заяву, в якій зазначив, що на підставі рішення Полтавської міської ради від 15.09.2023 року «Про надання, передачу в користування земельних ділянок та припинення права користування земельними ділянками» між Полтавською міською радою та ОСОБА_1 укладено договір оренди землі від 15.09.2023 року, згідно до якого ділянки за кадастровими номерами :19:003:1012 (0,3756 га, для експлуатації та обслуговування промислових будівель) і 531013700:19:003:0174 (0,2613 га, для експлуатації та обслуговування території проїзду спільного користування, частка 549/2613) передано в оренду орендарю ОСОБА_1 . Розгляд питань самочинного будівництва в м. Полтава належить до компетенції тимчасової комісії з розгляду питань самочинного будівництва.

Питання самочинно виконаного будівництва майстерні літ Р-1, площею приміщень 131,6 кв.м., вбиральні літ. «Т-1», площею приміщень 1,3 кв. м та самочинно виконаної реконструкції складу літ. «Ж-1» (45,3 кв. м.) за рахунок добудови площею 20,8 кв. м. на земельній ділянці по АДРЕСА_1 було розглянуто тимчасовою комісією з розгляду питань самочинного будівництва в м. Полтава, якою рекомендовано вирішити порушене питання у судовому порядку. Просив при розгляді даної справи покладалися на розгляд суду (а.с. 54-56).

Представник третьої особи ДІАМ у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим, заяв та клопотань до суду не подавав.

Представник третьої особи Управління з питань містобудування та архітектури Полтавської міської ради у судовому засіданні при вирішенні справи поклалася на розсуд суду. Вказувала, що вказаним самочинним будівництвом не порушено містобудівну документацію забудови відповідної території. З урахуванням того, що містобудівні умови та обмеження забудови не було порушено, то власнику самочинного будівництва було міською радою виділено земельні ділянки.

Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до такого.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як встановлено судом з Єдиного реєстру судових рішень, 26.09.2024 року Октябрський районний суд м. Полтави у цивільній справі № 554/11201/23 за позовом ОСОБА_1 до Полтавської міської ради про визнання права власності на об?єкти самочинного будівництва ухвалив рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Полтавської міської ради про визнання права власності на об?єкти самочинного будівництва відмовлено в повному обсязі.

20.02.2025 року постановою Полтавського апеляційного суду апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Бибика В.А. залишено без задоволення. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 26.09.2024 року залишено без змін.

Як слідує зі змісту вказаних рішень, ОСОБА_1 звернувся з вимогою про визнання за ним право власності на самочинно збудовані та реконструйовані об`єкти, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: реконструйований склад літ. Ж-1 пл. 45,3 кв.м за прибудованими приміщеннями тамбуру № 3 (літ. Ж) пл. 6,3 кв.м, та кабінету № 4 (літ. «Ж») пл. 14,5 кв.м, а також новобудови: майстерня (літ. Р-1) пл. 66,3 кв.м та 65,3 кв.м, та вбиральня (літ. Т-1) пл. 1,3 кв.м.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis п.33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», п.53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).

ЄСПЛ застосовує положення, передбачене ч. 3 ст. 35 Конвенції, де вказано, що суд оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на подання заяви.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Закриття провадження у справі це форма закінчення розгляду цивільної справи без прийняття судового рішення у зв`язку з виявленням після відкриття провадження у справі обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Зазначена підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили чи ухвали суду про закриття провадження у справі, постановленої між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

Йдеться про те, що в тих випадках, коли справа вже вирішена судом або коли сторони розпорядилися своїми правами певним чином і суд затвердив ці дії, повторне звернення до суду не допускається.

Неможливість повторного розгляду справи, коли є судове рішення, що набрало законної сили і не скасоване у встановленому законом порядку, перш за все пов`язана з виключністю судового рішення. Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Отже, для застосування вказаної підстави для закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову, тобто коли позови співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.

Зміст позовних вимог це певна форма захисту, яку просить позивач від суду. Під підставами позову, як вказує Верховний суд України, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Виклад обставин та підстав також необхідний для визначення тотожності позову, захисту відповідача від позову, зміни позову позивачем і, найголовніше, - для визначення предмета доказування по даній справі.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову становлять обставини (фактична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу, і норми права (юридична підстава), які у своїй сукупності дають право особі звернутися до суду з позовними вимогами до відповідача.

При визначенні підстави позову, як елемента його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Верховний Суд в своїй постанові від 25 квітня 2019 року у справі №540/406/19, від 22 травня 2019 року у справі №640/7778/18 (провадження № 61-48585св18) зазначив, що закриття провадження у справі разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

Судом з`ясовано, що виниклий між сторонами спір, а саме про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва, в якій прохали визнати за ОСОБА_1 право власності по АДРЕСА_1 на самочинно збудовану майстерню літ. «Р-1» у складі: майстерня пл.66,3 кв.м., майстерня пл.65,3 кв. (всього 131,6 кв.м.)., вбиральня літ. «Т-1» пл.1,3 кв.м. та самочинно реконструйований склад літ. «Ж-1» у складі приміщень: склад пл.45,3 кв.м., тамбур пл.6,3 кв.м., кабінет пл.14,5 кв.м. (всього 66,1 кв.м) вирішено 26.09.2024 року Октябрським районним судом м. Полтави з ухваленням рішення, залишеним в силі постановою Полтавського апеляційного суду.

Отже, спір виник між тими ж сторонами, матеріально-правові вимоги є тотожними, підстави та предмет позов є ідентичними.

За наведених обставин та враховуючи підстави та предмет позову, суб`єктивний склад сторін спору, суд приходить до висновку про наявність підстав для закриття провадження у цивільній справі, оскільки є ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав судове рішення.

Приймаючи до уваги викладене та керуючись ст. ст. 2, 4, 13, 247, 255, 258, 259, 260 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Полтавської міської ради, третя особа: Державна інспекція архітектури та містобудування України, Управління з питань містобудування та архітектури Полтавської міської ради, про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва закрити на підставі пункту 3 частини 1 статті 255 ЦПК України.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає чинності після закінчення строків на її оскарження.

Суддя Гольник Л.В.