ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 521/8157/21

провадження № 61-3196св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа-приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Рощіна Ганна Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Вадовської Л. М., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до приватного нотаріусаОдеського міського нотаріального округу Рощіної Г. І., третя особа- ОСОБА_3 , у якому просилавизнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 23 листопада 2017 року, видане після смерті її матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (спадкова справа № 07/2017), в частині внесення до спільної часткової власності домоволодіння АДРЕСА_1 житлового будинку під літ. Б, загальною площею 76,3 кв.м., житловою площею 39,8 кв.м, та в частині зазначення прибудови під літ. «а1», площею 6,9 кв.м в статусі самочинно збудованої.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , під літ. «Б», загальною площею 76,3 кв.м, житловою площею 39,8 кв.м, та приміщень у житловому будинку під літ. «А», загальною площею 27,5 кв.м: кухня площею 6,9 кв.м, коридор площею 4,6 кв.м, санвузол площею 3,7 кв.м, житлова кімната площею 12,3 кв.м, надвірні споруди вбиральні під літ. «И» та душу під літ. «З».

23 листопада 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рощіною Г. І. позивачці було видано свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (спадкова справа № 07/2017, зареєстровано в реєстрі за № 1210).

Як зазначено у вказаному свідоцтві, спадщина складається з 48/200 часток у праві спільної часткової власності на домоволодіння під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 130 кв.м, житловою площею 57,3 кв.м, яке в цілому складається з: житлового будинку під літерою «А» загальною площею 53,7 кв.м, житловою площею 24,4 кв.м, житлового будинку під літерою «Б» загальною площею 76,3 кв.м, житловою площею 39,8 кв.м, господарських споруд під літерами: «В»- сарай з погребом, «Д», «Ж» - сарай, «Г», «И» - вбиральня, «З» - душ, №1-5 - огорожа, І - вимощення, ІІ - цистерна.

Також у свідоцтві зазначено, що на самочинну прибудову під літерою «а1», площею 6,9 кв.м, свідоцтво про право на спадщину за законом не видається.

Позивачка вважає, що нотаріусом було помилково встановлено об`єм спадкової маси, а саме: було внесено у спільну часткову власність майно, яке належить тільки позивачці, тобто житловий будинок під літ. «Б», загальною площею 76,3 кв.м, житловою 39,8 кв.м,оскільки ухвалою Іллічівського районного суду м. Одеси від 14 лютого 1994 року, про яку зазначено у свідоцтві про право на спадщину, було затверджено мирову угоду, згідно якої проводився розподіл домоволодіння із визнанням права власності на частки у будинку під номером АДРЕСА_1 , яке складалось із житлового будинку під літерою «А». Житлового будинку під літерою «Б» на той час юридично не існувало.

Також, на думку позивачки, нотаріусом помилково визначено правовий статус прибудови під літерою «а1», площею 6,9 кв.м, як самочинно збудованої.

Зазначила, що житловий будинок під літерою «Б» та прибудову «а1» було побудовано ще батьком позивачки.

Співвласником домоволодіння була ОСОБА_5 , якій належала частка у житловому будинку під літ. «А», загальною площею 34,1 кв.м: житлова кімната площею 12,1 кв. м, кухня площею 9,6 кв. м, коридор площею 5,4 кв. м, веранда площею 6 кв.м, сарай «Д», вбиральня «Г», що підтверджується ухвалою Іллічівського районного суду м. Одеси від 14 лютого 1994 року, зареєстрованої Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 13 червня 1994 року та записано у реєстрову книгу за № 24072 стор. 58 кн. 235.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.

Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді частини домоволодіння житлового будинку АДРЕСА_1 , у житловому будинку під літ. «А», загальною площею 34,1 кв.м: житлова кімната площею 12,1 кв. м, кухня площею 9,6 кв. м, коридор площею 5,4 кв. м, веранда площею 6 кв. м, сарай «Д», вбиральня «Г».

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 стверджує, що 21 травня 2021 року воназвернулася до приватного нотаріуса Рощіної Г. І. із заявою, в якій просила скасувати свідоцтво про право на спадщину від 23 листопада 2017 року, видане після смерті її матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , та видати нове свідоцтво про право на спадщину після смерті матері - ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на спадщину, яка складається з 48/200 часткок у праві спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , яке в цілому складається з: житлового будинку під літ. «А» загальною площею 53,7 кв.м, житловою площею 24,4 кв.м, господарських споруд під літерами: «В» - сарай з погребом, «Д», «Ж» - сарай, «Г», «И» - вбиральня, «З» - душ, № 1-5 - огорожа, І - вимощення, ІІ - цистерна, тобто виключити зі складу спільної часткової власності домоволодіння житловий будинок під літ. «Б» загальною площею 76,3 кв.м, житловою площею 39,8 кв.м, який є її власністю.

26 травня 2021 року позивачкаотримала роз`яснення приватного нотаріуса Рощіної Г. І., в якому зазначено, що підстави для скасування свідоцтва про право на спадщину від 23 листопада 2017 рокувідсутні.

Вважає, що внесення у спільну часткову власність майна, яке належить тільки позивачці, тобто житлового будинку під літ. Б, загальною площею 76,3 кв.м, житловою площею 39,8 кв.м, а також відмова приватного нотаріуса Рощіної Г.І. скасувати свідоцтво про право на спадщину від 23листопада 2017 року та видати нове свідоцтво порушує її права.

Протокольною ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 червня 2022 року замінено неналежного відповідача приватного нотаріуса Рощіну Г. І. на належного відповідача ОСОБА_3 . У якості третьої особи залучено приватного нотаріуса Рощіну Г. І.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2023 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що стверджуючи про те, що житловий будинок під літ. «Б» належав ОСОБА_1 , позивачка не надала жодного підтвердження вказаного факту.

Разом із тим, ухвалою Іллічівського районного суду м. Одеси від 14 лютого 1994 року у справі № 2-190 був розглянутий спір в межах позовних вимог та проведено розподіл спірних приміщень. Будинок під літ. «Б» не був предметом розподілу та залишився в спільній частковій власності сторін.

Таким чином, ОСОБА_1 власником вказаного цілого житлового будинку не являється.

При цьому суд посилався на статтю 391 Цивільного кодексу України, згідно якої лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Лепеха О. С.оскаржила його в апеляційному порядку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Лепеха О. С. задоволено частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 листопада 2023 року скасовано. Ухвалено нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що звертаючись до суду з даним позовом, позивачка ОСОБА_1 посилалась на те, що житловий будинок під літерою «Б» та прибудову «а1» було побудовано її батьком до 1992 року, що підтверджується рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси від 10 листоада 1983 року (справа №1703/83), довідкою інженера з інвентаризації нерухомого майна ОСОБА_8 №21 від 26 лютого 2018 року, технічним паспортом від 26 лютого 2018 року, а тому вона є єдиним спадкоємцем цього майна. У зв`язку з цим, на її думку,приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рощіною Г.І. було помилково встановлено об`єм спадкової маси.

Проте, на думку апеляційного суду, дані твердження є безпідставними, оскільки, як вбачається із ухвали Іллічівського районного суду м. Одеси від 14 лютого 1994 року про затвердження мирової угоди, предметом судового розгляду у цій справі (№ 2-190) був спір щодо розподілу нерухомого майна за вказаною адресою, внаслідок чого проведено розподіл спірних приміщень. При цьому, будинок під літ. «Б» не був предметом розподілу, а тому залишився в спільній частковій власності сторін.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачка частково надала суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів апеляційного суду вважала за необхідне зазначити, що протокольною ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від було замінено відповідача у справі та зазначено, що відповідачем у справі є ОСОБА_3 та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Рощіну Г.І. Але судом першої інстанції зазначених обставин не було враховано, а тому суд розглянув справу до неналежного відповідача, зазначивши також неналежну у справі третю особу, що свідчить про незаконність ухваленого судового рішення.

З огляду на викладене, апеляційний суддійшоввисновку про те, що оскаржуване рішення Малиновського районного суду м. Одеси не відповідає вимогам його законності, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду - скасувати і прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Водночас суд апеляційної інстанції зазначив, що вважає оскаржуване судове рішення обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам матеріального права, а тому дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

11 березня 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції та ухвалити нове, яким позовзадовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова суду апеляційної інстанції ухваленаз порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, які мають значення для справи.

Також заявник послалася на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2025 рокувідкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

07 квітня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що згідно ухвали Іллічівського районного суду м. Одеси від 14 лютого 1994 року у справі № 2-190 затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .Визнано право власності ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на домоволодіння АДРЕСА_1 . Визнано право власности за ОСОБА_5 на домоволодіння АДРЕСА_1 . Проведено реальний поділ вказаного домоволодіння згідно другого варіанта висновку будівельно-технічної експертизи від 31 травня 1993 року наступним чином. Виділено ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві власності в рівних долях 48/100 часток цього домоволодіння, які складаються із приміщень в будинку 4-А: жилого 1-4, площею 21.6 кв.м, надвірних споруд, сараю «В» з погрібом мощення і огорож загальною вартістю 798766 крб, а ОСОБА_5 52/100 часток даного домоволодіння, які складаються із приміщень в будинку «А»: жилого 1-2 площею 12,1 кв.м, кухні 1-3 площею 9,6 кв.м, коридору площею 6,4 кв.м, веранди літ. «А» 6 кв.м., надвірних споруд, сараю «Д», вбиральні «Г» мощення та огорожі на загальну суму 858040 крб. Визначено порядок земельної ділянки у відповідності до схеми по третьому варіанту висновку будівельно-технічної експертизи , шляхом виділення в користування кожної сторони по 618 кв.м землі. В загальному користуванні залишено двір.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, у зв`язку з чим після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 48/200 часток у праві спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 .

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є її дочка ОСОБА_1 , яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину, шляхом звернення 19 травня 2017 року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Рощіної Г. І. із заявою про прийняття спадщини.

Згідно свідоцтва про право на спадщину від 23 листопада 2017 року спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з 48/200 часток у праві спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , загальною площею 130 кв. м, житловою площею 57,3 кв. м, яке в цілому складається з житлового будинку під літерою «А», загальною площею 53,7 кв. м, житловою площею 24,4 кв. м, житлового будинку під літ. «Б» загальною площею 76,3 кв.м, житловою площею 39,8 кв.м, господарських будівель та споруд під літерами: «В» - сарай з погребом, «Д», «Ж» - сарай, «Г», «И» - вбиральня, «З» - душ, № 1-5 огорожа, І- вимощення, ІІ - цистерна. На самочинно збудовану прибудову під літ. «а1», площею 6,9 кв.м, це свідоцтво про право на спадщину за законом не видавалось.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , та після її смерті спадкоємцем є ОСОБА_3 , яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину, звернувшись 27 листопада 2019 року із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Лутченко А. А.

Спадковим майном після смерті ОСОБА_5 є 52/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку під літ. «А», загальною площею 53,7 кв.м, житловою площею 24,4 кв.м, житлового будинку під літ. «Б» загальною площею 76,3 кв.м, житловою площею 39,8 кв.м, господарських будівель та споруд під літерами: «В» - сарай з погребом, «Д», «Ж» - сарай, «Г», «И» - вбиральня, «З»- душ, № 1-5 огорожа, І- вимощення, ІІ - цистерна, розташованих на земельній ділянці площею 618 кв.м.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Закріплені статтею 2 ЦПК України завдання та принципи цивільного судочинства реалізуються, зокрема, шляхом ухвалення обґрунтованого та мотивованого судового рішення, яке має відповідати вимогам статті 265 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення суду, серед іншого, зазначається мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не належить до предмета спору, є явно неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику (пункт 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України)

За частиною третьою статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (пункт 4 частини п`ятої цієї самої статті).

Вимоги до законності й обґрунтованості судового рішення передбачені частиною першою статті 263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частина п`ята статті 263 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1-4 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із пунктами 1-3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Крім того, відповідно до пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України, у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції повинні бути зазначені: встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини; доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції; мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції.

Таким чином, вмотивованість судового рішення є свідченням того, що: доводи та міркування сторін (учасників) судового процесу були належним чином оцінені та враховані або відхилені судом на підставі конкретно визначених мотивів; усім зібраним у справі доказам (зібраним судом або поданим учасникам справи) було надано належну правову оцінку; надано обґрунтування прийняття (врахування) та відхилення кожного доказу; наведені норми права, якими урегульовані спірні правовідносини, з наданням обґрунтування того, чому ті чи інші правові норми мають бути застосовані у конкретній спірній ситуації, враховуючи попередні два пункти.

Не повинно викликати сумнівів чи заперечень відносно того, що всі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

До схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 грудня 2021 року у справі № 11-164сап21.

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, пункт 30, від 27 вересня 2001 року). На важливість дотримання судами вимоги щодо мотивованості (обґрунтованості) рішень йдеться також у ряді інших рішень ЄСПЛ (наприклад, «Богатова проти України», «Нечипорук і Йонкало проти України» та ін.).

У пунктах 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14 передбачено, що в мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог; встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; у мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов`язки сторін у спірних правовідносинах, посилання на Конвенцію та рішення ЄСПЛ.

Разом із тим, у справі, що переглядається, апеляційний суд у мотивувальній частині дійшов кількох взаємовиключних висновків, зокрема визнаючи, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси не відповідає вимогам законності, а доводи апеляційної скарги його спростовують, одночасно вважав, що вказане судове рішення є обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам матеріального права.

Водночас, не погодившись із суб`єктним складом сторін у справі, апеляційний суд жодним чином не проаналізував питання щодо належності складу відповідачів у спірних правовідносинах.

Крім того, ОСОБА_1 посилалась на те, що нотаріусом помилково визначено правовий статус прибудови під літерою «а1», площею 6,9 кв.м, як самочинно збудованої, у зв`язку із чим безпідставно не включено її до об`єму спадкової маси після смерті ОСОБА_4 . Але апеляційний суд в оскаржуваній постанові жодним чином не досліджує вказані доводи позивачки.

За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Ураховуючи, що судом апеляційної інстанції належним чином не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Рощіна Ганна Іванівна, про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов