КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 761/40506/24

11 грудня 2025року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Тіткової І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Національного медичного університету імені О.О. Богомольця на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Савицького О.А. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Національного медичного університету імені О.О. Богомольця про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, у якому посилаючись на частини другу статті 235 КЗпП України просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2023 року по 14.10.2024 року у сумі 725 678,30 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що вона займала посаду завідувача (лікаря акушера-гінеколога) гінекологічного кабінету хірургічного відділення консультативно-діагностичної поліклініки Університетської клініки НМУ ім. О.О. Богомольця.

Наказом № 82 від 31.01.2023 року «Про дисциплінарне стягнення» до неї, у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин посадових обов`язків, що виразилося у порушенні п.п.2.10, 2,14, 2.15, 2.16 Посадової інструкції, враховуючи, що до працівника раніше вже застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення, застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади завідувача (лікаря акушера-гінеколога) гінекологічного кабінету хірургічного відділення консультативно-діагностичної поліклініки Університетської клініки НМУ ім. О.О. Богомольця (п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України), відповідно до наказу ректора НМУ ім. О.О. Богомольця № 282/л від 31.01.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.02.2024 року у цивільній справі № 761/7556/23 заявлені нею позовні вимоги задоволені частково.

Скасовано наказ ректора НМУ ім. О.О. Богомольця № 82 від 31.01.2023 року «Про дисциплінарне стягнення ОСОБА_1 » та наказ ректора НМУ ім. О.О. Богомольця № 282/л від 31.01.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено її на посаді завідувача (лікаря акушера-гінеколога) гінекологічного кабінету хірургічного відділення консультативно-діагностичної поліклініки Університетської клініки НМУ ім. О.О. Богомольця з 01.02.2023 р.

На виконання вказаного рішення суду наказом ректора НМУ ім. О.О. Богомольця № 3649/л від 14.10.2024 р. скасовано наказ № 82 від 31.01.2023 року «Про дисциплінарне стягнення ОСОБА_1 » та наказ № 282/л від 31.01.2023 року «Про звільнення ОСОБА_1 », а також поновлено з 01.02.2023 року ОСОБА_1 на посаді завідуючого (лікаря акушера-гінеколога) гінекологічного кабінету хірургічного відділення консультативно-діагностичної поліклініки Університетської клініки НМУ ім. О. О. Богомольця.

Постановою Київського апеляційного суду від 26.02.2025 р. залишено без змін рішення Шевченківського районного суду м .Києва від 27.02.2024 р. у цивільній справі № 761/7556/23.

Враховуючи, що її поновлено на роботі, то з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з Національного медичного університету імені О.О. Богомольця на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2023 року по 14.10.2024 року у сумі 725 678,30 грн без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позивачку, яку 31 січня 2023 року було неправомірно звільнено, фактично поновлено на роботі на підставі рішення суду тільки 14.10.2024 року, що підтверджується листом ректора НМУ ім. О.О. Богомольця від 15.10.2024 року.

Таким чином, час вимушеного прогулу позивачки за період 01.02.2023 р. по 14.10.2024 року становить 443 робочих дні, а середній заробіток, що у зв`язку з цим складає 725678,30 грн (1 638,10 грн * 443 робочих дні).

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 29 серпня 2025 року Національний медичний університет імені О.О. Богомольця подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що вимоги позивача за період з 27 лютого 2024 року по 14 жовтня 2024 року фактично стосуються відповідальності за затримку виконання рішення суду (стаття 236 КЗпП України).

Указана законодавча норма є спеціальною та регламентує порядок додаткового нарахування судом, який ухвалив рішення про поновлення працівника на роботі, середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного судового рішення задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанцій посилався на положення ч. 2 ст. 235 КЗпП України, яке передбачає можливість стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи лише одночасно з вирішенням спору про поновлення на роботі і тільки за один рік.

Однак вирішуючи спір у цивільній справі № 761/7556/23 (про поновлення її на роботі) позивач не зверталася з вимогою про стягнення на її користь середнього заробітку.

Більш того, до 19.07.2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (частина 2 статті 235 КЗпП України).

ОСОБА_1 31.01.2023 року було неправомірно звільнено, фактично поновлено на роботі на підставі рішення суду тільки 14.10.2024 року, що підтверджується листом ректора НМУ ім. О.О. Богомольця від 15.10.2024 р.

Проте ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Національного медичного університету імені О.О. Богомольця про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 725 678,30 грн лише 29.10.2024 року, що свідчить про пропуск позивачем строку, визначеного ст. 233 КЗпП України.

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Представник Національного медичного університету імені О.О. Богомольця- Пащенко О.О. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що позивачка займала посаду завідувача (лікаря акушера-гінеколога) гінекологічного кабінету хірургічного відділення консультативно-діагностичної поліклініки Університетської клініки НМУ ім. О.О. Богомольця.

Наказом від 31.01.2023 року № 82 «Про дисциплінарне стягнення» до ОСОБА_1 , у зв`язку із систематичним невиконанням без поважних причин посадових обов`язків, що виразилося у порушенні п.п.2.10, 2,14, 2.15, 2.16 Посадової інструкції, враховуючи, що до працівника раніше вже застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення, застосовано дисциплінарне стягнення у виді звільнення з посади завідувача (лікаря акушера-гінеколога) гінекологічного кабінету хірургічного відділення консультативно-діагностичної поліклініки Університетської клініки НМУ ім. О.О. Богомольця (п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України), відповідно до наказу ректора НМУ ім. О.О. Богомольця № 282/л від 31.01.2023 р. «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.02.2024 р. у цивільній справі № 761/7556/23 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовані наказ ректора НМУ ім. О.О. Богомольця № 82 від 31.01.2023 р. «Про дисциплінарне стягнення ОСОБА_1 » та наказ ректора НМУ ім. О.О. Богомольця № 282/л від 31.01.2023 р. «Про звільнення ОСОБА_1 ».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача (лікаря акушера-гінеколога) гінекологічного кабінету хірургічного відділення консультативно-діагностичної поліклініки Університетської клініки НМУ ім. О.О. Богомольця з 01.02.2023 р.

На виконання вказаного рішення суду, наказом ректора НМУ ім. О.О. Богомольця № 3649/л від 14.10.2024 року скасовано наказ № 82 від 31.01.2023 р. «Про дисциплінарне стягнення ОСОБА_1 » та наказ № 282/л від 31.01.2023 р. «Про звільнення ОСОБА_1 », а також поновлено з 01.02.2023 року ОСОБА_1 на посаді завідуючого (лікаря акушера-гінеколога) гінекологічного кабінету хірургічного відділення консультативно-діагностичної поліклініки Університетської клініки НМУ ім. О. О.Богомольця.

Постановою Київського апеляційного суду від 26.02.2025 р. залишено без змін рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27.02.2024 р. у цивільній справі № 761/7556/23.

Отже, у справі № 761/7556/23 суд поновив позивачку на роботі, при цьому питання стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом на підставі статті 235 КЗпП України не вирішував.

Звертаючись до суд з вказаним позовом ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2023 року (день незаконного звільнення) по 14.10.2024 року (фактичне поновлення на роботі на підставі рішення суду від 27.02.2024 року.

Тобто, фактично вимоги позивача за період із 01.02.2023 року по 27.02.2024 року стосуються виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу (ч. 2 ст. 235 КЗпП України), а за період з 27 лютого 2024 року по 14 жовтня 2024 року - оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника.

Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відбувається тільки у разі поновлення на роботі.

Позовна вимога про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є похідною від задоволення вимоги про поновлення на роботі, оскільки її вирішення напряму залежить від вирішення питання про поновлення на роботі, як взаємопов`язаної вимоги.

Разом із тим, позивач не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо такі вимоги не розглянуті у справі про поновлення на роботі.

Подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року справа № 755/12623/19.

Враховуючи наведене, встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 01.02.2023 року по 27.02.2024 року.

Разом із тим, колегія суддів перевіряючи дотримання позивачем вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору, дійшла наступних висновків.

Так, згідно зі статтею 233 КЗпП України, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Згідно з вимогами статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення із заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність повинна визначатися в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.02.2024 року у цивільній справі № 761/7556/23 ОСОБА_1 поновлено на посаді завідувача (лікаря акушера-гінеколога) гінекологічного кабінету хірургічного відділення консультативно-діагностичної поліклініки Університетської клініки НМУ ім. О.О. Богомольця з 01.02.2023 року.

При цьому, питання щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП в рішенні вирішено не було.

У свою чергу, ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції в зазначеній частині в апеляційному порядку не оскаржувала.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що з моменту ухвалення судом першої інстанції в справі № 761/7556/23 рішення від 27.02.2024 року та не вирішення в останньому питання стягнення середнього заробітку, позивач була обізнана про порушення свого права, проте з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу звернулася до суду лише у жовтні 2024 року, тобто з пропуском встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України тримісячного строку, що є підставою для відмови в позові в цій частині.

У свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що позивач не позбавлена можливості у межах справи про її поновлення на роботі № 761/7556/23 подати заяву про ухвалення додаткового рішення щодо вирішення питання про стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.02.2023 року по 27.02.2024 року.

Що стосується періоду з 27 лютого 2024 року по 14 жовтня 2024 року, то на такі, на думку колегії суддів, не розповсюджуються положення статті 235 КЗпП України, а такі стосуються оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення на роботі працівника (стаття 236 КЗпП України).

З цього приводу звертаємо увагу на наступне.

Так, за приписами частини восьмої статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Згідно зі статтею 129 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (частина друга статті 18 ЦПК України).

Статтею 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Указана законодавча норма є спеціальною та регламентує порядок додаткового нарахування судом, який ухвалив рішення про поновлення працівника на роботі, середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення.

Стягнення судом на користь працівника середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника здійснюється на підставі ухвали суду, а отже такі вимоги розглядаються в рамках справи про поновлення на роботі.

Тобто питання затримки виконання рішення про поновлення на роботі згідно з вимогами статті 236 КЗпП України повинен вирішувати орган, який розглядав спір про поновлення ОСОБА_1 на роботі, що є можливим за умови звернення позивача з заявою в порядку статті 236 КЗпП України до суду першої інстанції, тобто в межах позовного провадження у цивільній справі № 761/7556/23 за позовом ОСОБА_1 до Національного медичного університету імені О. О. Богомольця про скасування наказів про оголошення догани та звільнення та поновлення на роботі, а не в порядку звернення з окремим позовом.

Подібний висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 745/207/21.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч.ч.1ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, колегія доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволеннюо, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 141, 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргуНаціонального медичного університету імені О.О. Богомольця задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 12 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовуОСОБА_1 до Національного медичного університету імені О.О. Богомольця про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2025 року

Головуючий Судді