ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/9924/24 Провадження№ 2/636/172/25
16 грудня 2025 року Чугуївський міський суд Харківської області в складі: головуючого судді Гніздилова Ю.М., за участю секретаря судового засідання Селевко Т.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітніх дітей без згоди батька
Позивач звернулася до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітніх дітей без згоди батька, та просить: ухвалити рішення, яким надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за зареєстрованим місцем матері ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що після припинення спільного проживання сторін діти постійно проживають разом із матір`ю, перебувають на її утриманні, за місцем проживання матері забезпечені належними житлово-побутовими умовами, відвідують навчальні та/або дошкільні заклади. Реєстрація місця проживання дітей за вказаною адресою є необхідною для реалізації їхніх прав на освіту, медичне обслуговування, соціальний захист та отримання адміністративних послуг.
Водночас відповідачі батьки дітей безпідставно не надають нотаріально посвідчену згоду на реєстрацію місця проживання дітей, що унеможливлює здійснення відповідних реєстраційних дій та фактично обмежує права та законні інтереси дітей.
В судове засідання позивач не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутність.
Відповідач у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про дату та час розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, Також, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив на позов не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення.
Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.
Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).
Приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предмет спору, його значення для сторін, за письмової згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи без участі сторін та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд вважає, що докази, які є в матеріалах справи є повними та достатніми для розгляду справи по суті за відсутності учасників процесу, належних чином повідомлених.
За результатами судового розгляду на підставі повідомлених позивачем обставин справи, наданих ним доказів, встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини.
У шлюбі з ОСОБА_2 народилася донька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьком дитини згідно вказаного свідоцтва визначено ОСОБА_2 .
24 жовтня 2017 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_6 , який в подальшому було розірвано рішенням Вовчанського районного суду Харківської області у справі №617/1073/20 від 16.07.2020 року.
Після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 , але до спливу 9 місяців, народилася донька - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 . Батьком дитини згідно вказаного свідоцтва визначено ОСОБА_6 .
26 вересня 2020 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_7 , який в подальшому було розірвано рішенням Зміївського районного суду Харківської області.
06 грудня 2003 року я уклала шлюб з ОСОБА_8 . Після реєстрації шлюбу прізвище позивачки було змінене на « ОСОБА_9 »
Місце проживання дітей до даного часу не зареєстроване за жодною адресою, що є порушенням прав дітей, оскільки відповідачі не надавали відповідної згоди і позивачка не може отримати таку згоду від них, оскільки не має жодних даних щодо місця їх фактичного перебування.
З 17 листопада 2020 року я маю зареєстроване місце проживання за наступною адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповідним витягом з реєстру територіальної громади, вказаний будинок належить позивачці на праві приватної власності.
28 червня 2024 року позивачка звернулась до управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Донецької селищної ради із заявами про реєстрацію місця проживання малолітніх дітей, проте отримала лист-відмову в реєстрації дітей за місцем моєї реєстрації, оскільки відсутня на це згода батьків дітей - відповідачів у справі.
Відповідно до статті 3 Конвенції ООН про права дитини, у всіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно зі статтями 141, 160, 161 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, а місце проживання дитини визначається за згодою батьків, виходячи з інтересів дитини.
Разом із тим, як передбачено статтею 161 Сімейного кодексу України, у разі відсутності згоди між батьками щодо місця проживання дитини спір вирішується судом з урахуванням ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини, віку дитини, стану її здоров`я та інших обставин, що мають істотне значення.
Судом встановлено, що діти фактично та постійно проживають разом із матір`ю, яка забезпечує їх утримання, належний догляд та виховання. За місцем проживання матері створено стабільні та безпечні умови для проживання дітей, що підтверджується матеріалами справи та висновком органу опіки та піклування.
Відмова батька надати згоду на реєстрацію місця проживання дітей не ґрунтується на інтересах дітей, не підтверджена будь-якими об`єктивними обставинами та фактично перешкоджає реалізації дітьми їхніх законних прав. Така поведінка відповідача свідчить про формальний підхід до здійснення батьківських прав без урахування першочерговості інтересів дітей.
Суд також враховує, що реєстрація місця проживання має виключно обліковий характер і не впливає на обсяг батьківських прав та обов`язків відповідача, не позбавляє його права на участь у вихованні дітей та спілкування з ними.
Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Згідно з ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження начального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Відповідно до частин 1, 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Згідно з ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
За ч.1 ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.
Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 02.03.2016 року №207 (далі Правил) передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).
Згідно з п. 26 Правил, у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).
Як встановлено судом, за відсутності письмової згоди батька на реєстрацію, позивач позбавлена можливості зареєструвати малолітню дитину.
Оскільки невизначеність реєстрації місця проживання малолітньої дитини, за фактичним місцем проживання зі своєю матір`ю суперечить її інтересам та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист, суд вважає, що позовні вимоги про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька підлягають задоволенню.
З врахуванням того, що суд виходить з пріоритету інтересів дитини, їх найкращого забезпечення враховуючи обставини справи, визначений нормативно-правовим актом порядок реєстрації місця проживання дітей віком до 14 років, тому приходить до висновку, що рішення про надання згоди на зміну місця реєстрації дитини без згоди батька за місцем проживання матері буде ефективним способом захисту прав дитини, оскільки надання дозволу на реєстрацію місця проживання дітей за місцем проживання матері без згоди батька відповідає найкращим інтересам дітей.
На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 354 ЦПК України,
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітніх дітей без згоди батька - задовольнити.
Надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за зареєстрованим місцем проживання матері - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , без згоди батька ОСОБА_2 та батька ОСОБА_10 .
Стягнути солідарно з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрованого за останньою відомою адресою: АДРЕСА_3 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстрованого за останньою відомою адресою: АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , понесені витрати по сплаті судового збору в сумі по 605,60 грн. з кожного відповідача.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Ю. М. Гніздилов