Номер провадження: 22-ц/813/4999/25
Справа № 461/7884/24
Головуючий у першій інстанції Малиновський О.М.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя - Кострицький В.В. (суддя - доповідач),

судді - Коновалова В.А., Лозко Ю.П.

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Сонаті»

відповідач - ОСОБА_1

представник відповідача - ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Акціонерне товариство «Ідея Банк»

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 24 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Малиновського О.М., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Сонаті» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог Акціонерного товариства «Ідея Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

установив:

Короткий зміст позовних вимог.

Представник ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті» Капустинська М.О. звернулася до суду з позовом в якому просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість у розмірі 123 974,01грн., а також суму сплаченого судового збору.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 05.02.2018 між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Р25.00301.003625982, відповідно до умов якого, відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпечення, повернення, строковості, платності були надані кредитні кошти в сумі 67 976,00грн. Свої зобов`язання кредитор виконав, надавши грошові кошти позичальникові. АТ «Ідея Банк» відступило право вимоги за договором (з усіма додатковими договорами та угодами до нього) до ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті», на підставі договору факторингу №25/07 від 25.07.2023. Відповідач зі своєї сторони не здійснила належним чином погашення кредиту, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 123 974,01грн., з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту в розмірі 63 867,41грн.; прострочена заборгованість за відсотками в розмірі 18986,65грн.; прострочена заборгованість за комісіями в розмірі 41 119,95грн.

Враховуючи наведене, а також те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість, що є порушенням законних прав та інтересів позивача, просить позов задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 24 лютого 2025 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Сонаті» до ОСОБА_1 , за участю третьої особи без самостійних вимог Акціонерного товариства «Ідея Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що аналізуючи зміст кредитного договору укладеного між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про те, що відповідачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, а надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено, пункти кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними, а відтак частина заборгованості, яка є предметом спору та нарахована на підставі умов договору, які є нікчемними, а саме заборгованості по сплаті за нарахованими та несплаченими комісіями в розмірі 41119,95 грн., відтак така не підлягає стягненню з відповідача.

Суд дійшов висновку, що позивачем не доведено та не підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами обґрунтованість позовних вимог в частині нарахування та стягнення з відповідачки ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 11 564,38 грн.

На підставі викладеного позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з ОСОБА_1 суми тіла кредиту в розмірі 52 303,03грн. (63 867,41-11564,38), суми нарахованих процентів в розмірі 18986,65грн. та відмові у задоволенні позовних вимог про стягнення суми страхового платежу в розмірі 11 564,38грн. та заборгованості по комісії в розмірі 41119,95грн.

Доводи апеляційної скарги.

Не погодившись із вказаним рішенням 26 березня 2025 року ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по тілу кредиту, судом першої інстанції не було здійснено перерахунок заборгованості з урахуванням наслідків недійсності п.1.4. кредитного договору.

Скаржник зазначає, що заборгованість по тілу кредиту, яка заявлена до стягнення позивачем, повинна бути зменшена на суму неправомірно списаних оплат за обслуговування кредиту та становити 35 503,87 грн. (52 303,03 грн. - 16 799,16 грн.) замість 52 303,03 грн. обрахованих судом першої інстанції.

Таким чином, судом першої інстанції не було проаналізовано виписку та правильність розрахунку позивача щодо наявної заборгованості та не враховано, що наданий розрахунок включає в себе неправомірно списані оплати за обслуговування кредиту, умови кредитного договору щодо сплати яких є нікчемними.

Вказує, що відповідачем було обраховано відсотки та зазначено у відзиві, проте оцінку судом першої інстанції надано не було, відтак допущено неповне з`ясування всіх обставин, що мають значення для справи та прийнято до уваги обставини, які не були належним чином доведені Позивачем.

Вважаємо, що заявлена позивачем сума відсотків до стягнення є неправомірною, бо позивачем не надано жодного належного доказу на її підтвердження та погодження відповідачем.

Враховуючи вищезазначене, судом першої інстанції, попри сформульовані в рішенні висновки щодо нікчемності пункту 1.4 кредитного договору, не застосовано наслідків виконання нікчемного правочину та не здійснено перерахунок заборгованості. Крім того, стягнуто відсотки у розмірі, які не були належним чином доведені позивачем.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, однак до судового засідання не з`явились, заяв про відкладення не подавали, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи відповідно до ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги і відзиву, судова колегія до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Проте оскаржуване рішення не в повній мірі відповідає вказаним нормам, з огляду на таке.

Судовою колегією встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 05.02.2018 між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Р25.00301.003625982, відповідно до умов якого, відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпечення, повернення, строковості, платності були надані кредитні кошти в сумі 67 976,00 грн.

Договір був підписаний сторонами договору. Факт укладання кредитного договору сторонами по справі не оспорюється.

Відповідно до п.1.2. кредитного договору, банк надає позичальнику кредит у день підписання даного договору строком на 36 місяців.

Згідно п.п.1.3. кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує проценти в розмірі 10% річних від залишку суми кредиту.

Позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в термін та в розмірі, визначених Графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

Згідно п.1.7. Банк відкриває позичальнику банківський поточний рахунок № НОМЕР_1 у гривні в рамках пакету послуг 2620 Стартовий ПР, що обслуговується на умовах комплексного банківського обслуговування фізичних осіб.

Акціонерне товариство «Ідея Банк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором, що підтверджується випискою по особовому рахунку, за якою на відкритий на ім`я ОСОБА_1 поточний рахунок № НОМЕР_1 було зараховано суму кредиту в розмірі 56 411,62грн. З огляду на вказане, суд відхиляє заперечення представника відповідачки в частині неотримання ОСОБА_1 кредитних грошових коштів.

Крім того є неспроможні посилання представника відповідача на неотримання кредитних коштів ОСОБА_1 з урахуванням суперечливих заперечень наведених у відзиві, зокрема, представник вказує на неотримання кредиту, водночас вважає, що заборгованість по кредиту слід стягувати у меншому розмірі, ніж просить відповідач. Таку поведінку суд розцінює, як суперечливу.

25.07.2023 між АТ «Ідея Банк» (Клієнт) та ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті» (Фактор) укладено договір факторингу №25/07, у відповідності до умов якого АТ «Ідея Банк» відступає ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті», а ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті» приймає права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п.1.2. договору факторингу №25/07 від 25.07.2023, права вимоги, які клієнт відступає фактору за цим договором, відступаються (передаються) в розмірі заборгованості боржників перед клієнтом, та визначені в реєстрі боржників, що підписуються сторонами, у паперовому вигляді, в день укладення цього договору та надсилається клієнтом фактору в електронному вигляді засобами корпоративного зв`язку у захищеному паролем файлі в день укладення цього договору. Реєстр боржників після належного його підписання сторонами вважається невід`ємною частиною договору.

Як вбачається з витягу з реєстру боржників №1 до договору факторингу від 25.07.2023 №25/07, ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №Р25.00301.003625982 від 05.02.2018р. в сумі 123 974,01грн.

Відповідно до наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, позивач вказує, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором, заборгованість відповідача станом на 27.07.2023 становить 123 974,01грн., з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту в розмірі 63 867,41грн.; прострочена заборгованість за відсотками в розмірі 18986,65грн.; прострочена заборгованість за комісіями в розмірі 41 119,95грн.

15.07.2024 ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті» на адресу відповідача направлено письмову вимогу (повідомлення) про відступлення права вимоги за кредитним договором №Р25.00301.003625982 від 05.02.2018р. до ТОВ «Фінансова компанія «Сонаті», та про необхідність погашення заборгованості перед стягувачем у розмірі суми зазначеної вище.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, шляхом стягнення з ОСОБА_1 суми тіла кредиту в розмірі 52 303,03грн. (63 867,41-11564,38), суми нарахованих процентів в розмірі 18986,65грн. та відмові у задоволенні позовних вимог про стягнення суми страхового платежу в розмірі 11 564,38 грн. та заборгованості по комісії в розмірі 41119,95грн. Суд вказує, що виписка не містить інформації про зарахування вказаних сум на погашення комісії, а відтак суд не погоджується з доводами представника ОСОБА_1 , що вказана сума була зарахована позивачем в рахунок оплати за обслуговування кредиту, що не дає підстави для зменшення заборгованості по кредиту та процентам за рахунок таких сум.

Проте, з таким висновком колегія суддів частково не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Стаття 513 ЦК України передбачає, що правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з положеннями ст.14 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Статтею 517 ЦК України визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Згідно зі ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Стаття 611 ЦК України визначає, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За частиною першою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

У спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок довести факт укладення між сторонами кредитного договору та прострочення виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, а на відповідача - спростувати факт укладення договору чи розмір існуючої заборгованості.

Колегією суддів, з наданого позивачем банківської виписки з рахунку заборгованості за договором кредитним договором № Р25.00301.003625982 від 05.02.2018 встановлено, що відповідачка здійснювала платежі на погашення кредитної заборгованості за Договором №Р25.00301.003625982 від 05.02.2018 на загальну суму в розмірі 25 285, 79 гривень.

Таким чином, зробивши часткову оплату з метою виконання умов договору, відповідачка (позичальник) вчинила конклюдентні дії щодо визнання договору і, відповідно, щодо правомірності вимог позивача за договором про надання кредиту.

Аналогічної позиції притримується Верховний Суд в пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справ № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначено, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами.

Враховуючи надані з боку позивача докази, з урахуванням викладених вище норми та обставин справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність виникнення у позивача права вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором №Р25.00301.003625982 від 05.02.2018р.

Доводи скаржника, щодо неправомірного стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за процентами у розмірі 18986,65 грн, колегія суддів вважає необґрунтованими зважаючи на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

З банківської виписки з рахунку заборгованості за договором кредитним договором №Р25.00301.003625982 від 05.02.2018 року вбачається, що ОСОБА_1 неналежним чином виконувала грошові зобов`язання, тому у неї виник борг за кредитним договором. ОСОБА_1 не спростовано факт отримання кредитних коштів, а також факт неналежного виконання зобов`язань перед кредитором.

Договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору; не оспорював кредитний договір в частині або в цілому, первісний кредитор надав відповідачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; кредитний договір містить інформацію щодо загальної вартості кредиту та графік погашення кредиту.

Колегія суддів вважає, що позивачем правомірно здійснено нарахування процентів за користування кредитом, виходячи із процентної ставки встановленої в кредитному договорі № Р25.00301.003625982 від 05.02.2018 року.

З огляду на неналежне виконання відповідачем умов договору протягом строку кредитування, розмір процентів зазначений у розрахунку заборгованості є іншим (більшим) ніж передбачено у графіку платежів. Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що в Паспорті споживчого кредиту, який підписаний ОСОБА_1 , факт підписання якого не заперечується, зазначається, що обчислення реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача є репрезентативними та базуються на обраних споживачем умовах кредитування і на припущенні, що договір про споживчий кредит залишатиметься дійсним протягом погодженого строку, а кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначенні в договорі.

Сума заборгованості відповідача за кредитним договором відповідно до розрахунку заборгованості підрахована з урахуванням всіх часткових попередньо сплачених платежів відповідачем, тому суд приймає розрахунок позивача як достовірний. Відповідно посилання скаржника на необхідність зменшення стягнення відсотків у розмірі 5541,29 суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, адже дані кошти були враховані позивачем та відповідно ними здійснювалась сплата процентів по кредитному договору.

За вказаних обставин, враховуючи, що розмір спірної заборгованості за кредитним договором, щодо нарахованих відсотків відповідачем ОСОБА_1 не спростовано, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги в частині заборгованості по процентам в розмірі 18986,65 грн..

Колегія суддів, як і суд першої інстанції, зазначає, що позивачем, в розмір заборгованості, заявленої у позові, крім заборгованості за основним боргом та заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками, включена заборгованість за нарахованими та несплаченими комісіями в сумі 41119,95 грн.

Згідно п.1.4 кредитного договору №Р25.00301.003625982 від 05.02.2018р. за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе: надання інформації по рахункам позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів по Україні, в Контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлення щодо суми платежу за цим договором щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку Позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запита позичальника, що направлені Банком позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

Відповідно до абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19, постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 461/2857/20.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що у кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частиною 1 та частиною 2 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними.

Щодо наслідків включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації, що за законом повинна надаватися безоплатно, має застосовуватися той нормативно-правовий акт, який набув чинності на момент виникнення спірних правовідносин та в цій частині відміняє дію попереднього нормативно-правового акта, тобто застосуванню підлягає Закон України «Про споживче кредитування».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, на підставі вищевикладеного суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що положення укладеного між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів, є нікчемними.

Відповідно до частину 2 статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Зважаючи на викладене, аналізуючи зміст кредитного договору укладеного між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 , суд дійшов висновку про те, що відповідачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, а надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено, пункти кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними, а відтак частина заборгованості, яка є предметом спору та нарахована на підставі умов договору, які є нікчемними, а саме заборгованості по сплаті за нарахованими та несплаченими комісіями в розмірі 41119,95грн., відтак така не підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною першою статті 534 ЦК України врегульовано черговість погашення вимог за грошовими зобов`язаннями, зокрема:

У разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:

1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;

2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;

3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Колегія суддів ВП ВС у п. 25 постанови по справі № 363/1834/17 зауважила, що сторони не можуть у договорі визначати взаємні права й обов`язки у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті). Домовленість сторін договору про врегулювання відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення. Тому підписання договору не означає безспірності його умов, якщо вони суперечать законодавчим обмеженням (близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 1 червня 2021 року у справі № 910/12876/19 (пункти 7.6-7.10)).

Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (частина третя статті 55 Закону № 2121-III), однією із яких є розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик (пункт 3 частини третьої статті 47 цього Закону), зокрема надання споживчого кредиту.

Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку (п. 29 постанови у справі № 363/1834/17).

Колегія суддів зазначає, оскільки за розрахунком заборгованості відповідачем було сплачено комісію за обслуговування кредиту у розмірі 16799,16 грн за період з 07.03.2018 року по 11.10.2018 року, тому враховуючи положення ст. 216 ЦК України, 534 ЦК України, заборгованість по тілу кредиту повинна бути зменшена на суму неправомірно списаних оплат на обслуговування кредиту та становити 35 503,87 гривень (52 303,03 - 16 799,16)

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про те, що виписка не містить інформації про зарахування вказаних сум на погашення комісії.

Таким чином, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за вищевказаним кредитним договором в загальному розмірі 54490,52 грн., яка складається з: заборгованість за тілом кредитом в розмірі 35503,87 грн.; заборгованість по процентам в розмірі 18986,65 грн..

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 є частково доведеними, а тому вона підлягає частковому задоволенню.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Щодо судових витрат

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За подання позовної заяви позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 1250 від 25.09.2024 (а.с. 46).

Оскільки за результати перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції апеляційним судом встановлено наявність підстав для зміни оскаржуваного рішення в частині заявленого позивачем та задоволеного судом першої інстанції розміру заборгованості по кредиту, у відповідності до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України, апеляційним судом здійснюється розподіл судових витрат з урахуванням заявлених позовних вимог. Відповідно розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача становить 1064,64 грн.

За подання апеляційної скарги скаржником сплачено судовий збір у розмірі 3633,60 грн, що підтверджується квитанцією № 45 від 13.06.2025.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, розмір судового збору, який підлягає стягненню з позивача становить 856,08 грн.

Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Сонаті» підлягає стягненню 208,56 грн судового збору (1064,64 - 856,08).

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 24 лютого 2025 року змінити, зменшивши розмір заборгованості за тілом кредиту, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Сонаті» () з 52303,03 гривень до 35503,87 гривень.

В частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Сонаті» судового збору за подання позову у розмірі 1392,88 грн рішення суду скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінансова компанія «Сонаті» () судовий збір за подання позову у розмірі 208,56 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко