Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Данко В.Й.,

за участю:

секретаря судового засідання Ткаченко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Ужгороді в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання одного з непрацездатних батьків

в с т а н о в и в:

до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області надійшла позовна заява від ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 (далі позивач) до ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 (далі відповідачка-1), ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 (далі відповідачка-2), у якій позивач просить суд:

-вирішити позов щодо стягнення з відповідачки-1 на користь позивача аліментів на утримання одного з непрацездатних батьків в розмірі 1 000 грн. щомісячно;

-вирішити позов щодо стягнення з відповідачки-2 на користь позивача аліментів на утримання одного з непрацездатних батьків в розмірі 1 000 грн. щомісячно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачка-1 та відповідачка-2 є доньками позивача, які повинні нести обов`язок по утриманню непрацездатного батька.

02.12.2025 до суду від відповідачки-1 надійшов відзив, у якому вона проти позову заперечила. Відзив обґрунтований тим, що передумови для стягнення аліментів на утримання позивача в силу ст. 202 Сімейного кодексу України відсутні.

05.12.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Відповідачка-2 правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася, що відповідно до ч. 2 ст. 191 ЦПК України не перешкоджає розгляду та вирішенню справи по суті за наявними матеріалами.

У судове засідання позивач не з`явився, належним чином повідомлений про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не подав, у матеріалах справи наявна заява позивача про розгляд його позову за його відсутності.

У судове засідання відповідачка-1 не з`явилася, належним чином повідомлена про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не заявляла, подала заяву про розгляд справи без участі.

У судове засідання відповідачка-2 не з`явилася, належним чином повідомлена про час, дату і місце його проведення, клопотання про відкладення не заявляла, подала заяву про розгляд справи без участі, у якій підтримала мотиви відзиву відповідачки-1 та просила розгляд справи проводити за її відсутності.

Ухвалою від 19.11.2025 суддя прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі.

Всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Відповідачка-1 та відповідачка-2 є доньками позивача, що підтверджується сукупністю таких доказів - копіями свідоцтв про народження №310019 від 09.10.1995 та № НОМЕР_4 від 07.06.2023, копією свідоцтва про шлюб № НОМЕР_5 від 16.03.2023 та копією свідоцтва про шлюб № НОМЕР_6 від 21.01.2023.

Згідно з пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 09.08.2023 позивач значиться отримувачем пенсії по інвалідності 2 групи, загальне захворювання.

Виходячи з наявності підстав для стягнення аліментів на утримання на утримання одного з непрацездатних батьків, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов слід залишити без задоволення, зважаючи на таке.

Статтею 51 Конституції України передбачено, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Згідно з роз`ясненнями пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним.

Так, відповідно до постанови об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі №212/1055/18-ц тлумачення ст. 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

Отже, сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків.

Суд з`ясував, що позивач значиться отримувачем пенсії по інвалідності 2 групи, загальне захворювання, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 09.08.2023.

Разом із тим, позивач не надав жодних доказів на підтвердження фактичного розміру отримуваних пенсійних виплат, чим не підтвердив що у нього недостатньо коштів для забезпечення нормального функціонування організму, а також для придбання продуктів харчування, оплати комунальних послуг, придбання ліків тощо.

Крім того, у поданій позовній заяві та відповіді на відзив позивач стверджує про наявність інших, поряд із пенсією, фінансових надходжень. Понад це, у поданих заявах по суті спору позивач зазначає про те, що не потребує матеріальної допомоги від інших фізичних осіб.

Таким чином, не доведення належними та допустимими доказами факту потреби у матеріальній допомозі виключає можливість застосування ч. 1 ст. 202 СК України та покладення на відповідачів обов`язку утримувати свого батька.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підсумовуючи викладене в сукупності, суд доходить висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його необґрунтованістю.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з огляду на залишення позову без задоволення судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 13, 81, 141, 263-265, 279 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ;

відповідачка-1: ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідачка-2: ОСОБА_3 РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя В.Й. Данко