Провадження № 2/369/1142/25
РІШЕННЯ

Іменем України

15.12.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі: головуючого судді Янченка А.В., при секретарі судового засідання Лисяк К.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу № 369/18307/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства за позовом ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від імені якого діє ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про визнання осіб таими що втратили право користування квартирою.

Свої вимоги обґрунтовув тим, що він зареєстрований у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований у квартирі за тією ж адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що у 2015 році відповідач ОСОБА_2 зареєстрував також і свого неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, зазначає, що комунальні послуги включно по сьогоднішній день відповідачі не сплачують, хоча на них, як на зареєстрованих у спірній квартирі, вони нараховуються, цей тягар покладається на інших зареєстрованих у квартирі, в тому числі, й на позивача. Так само відповідачі не беруть участь в утриманні квартири, де вони зареєстровані.

Як відомо позивачу, мати неповнолітнього ОСОБА_3 має своє власне житло за адресою: АДРЕСА_2 , в якому, власне, і проживає разом з відповідачами, тобто відповідачі забезпечені житлом, проте тримаються реєстрації за спірною адресою, у зв`язку з тим, що ця квартира поки що неприватизована.

Позивач вказував, що разом з ним та відповідачами у квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Зазначає, що факт не проживання відповідачів в квартирі позивачів підтверджують додані до позовної заяви копії актів депутата Вишневої міської ради, складених також і за підписами сусідів.

Враховуючи, що відповідачі фактично тривалий час не проживають за адресою: АДРЕСА_1 , у добровільному порядку не бажають зніматися з реєстрації за цією адресою, позивач вимушений звернутись до суду з даною позовною заявою.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Волчко А.Я. від 01.11.2023 року було відкрито провадження у вказаній справі.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутньою Н.О. № 2350 від 29.11.2024 року щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/18307/23 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 29.11.2024 року вказану справу передано на розгляд судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Янченку А.В.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02.12.2024 року суддею Янченком А.В. прийнято до розгляду цивільну справу № 369/18307/23 за позовом ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від імені якого діє ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою.

Призначено розгляд справи по суті на 18.03.2025 року о 10 годині 00 хвилин у залі судового засідання № 16 (перший поверх) в приміщенні Києво-Святошинського районного суду Київської області за адресою: м. Київ, вул. Мельниченка, 1.

В подальшому розгляд справи неодноразово відкладався.

У судове засідання 25.11.2025 року позивач не з`явився,

У судове засідання відповідачі та їх представник не з`явилися, представником подано клопотання про розгляд справи у його відсутність, проти позовних вимог заперечував, просив відмовити в їх задоволенні.

В матеріалах справи міститься відзив відповідачів, в якому останні заперечують проти заявлених вимог та вказують, що відповідач ОСОБА_2 з 2021 року перебуває за кордоном та офіційно працевлаштований за контрактом у Республіці Польща, що є самостійною окремою поважною причиною відсутності у спірній квартирі, адже, імперативна норма ст. 71 ЖК України прямо передбачає вичерпний перелік підстав збереження жилого приміщення понад шість місяців за тимчасово відсутньою особою, а отже, за відповідачем-1 автоматично зберігається місце його проживання, як і його право користування таким жилим приміщенням.

Зазначають, що достеменним є той факт, що позивачем у позовній заяві не наведено фактичних даних та не доведено, що є його процесуальним обов`язком, щодо непроживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин понад установлений законом строк (6 місяців).

Вказують, що на підтвердження не проживання позивачем надано лише акт №1/04-272 від 29.03.2023 року, складений депутатом Вишневої міської ради VIII скликання, ОСОБА_9 , де вказано, що в спірній квартирі прописані, але не проживають відповідачі. Проте, останній не підтверджує певні обставини, які входять в предмет доказування в даній справі, адже, у даному висновку взагалі відсутнє зазначення періоду протягом якого відповідачі не проживають у квартирі АДРЕСА_4 .

Поряд з цим, в контексті відсутності за місцем реєстрації малолітнього сина ОСОБА_3 , зауважили на тому, що після початку 24 лютого 2022 року повномасштабного вторгнення на територію держави військ рф та введення Указом Президента України воєнного стану на території України, з метою збереження життя та здоров`я малолітнього сина дружина ОСОБА_2 разом з дитиною тимчасово виїхали за межі території України, та отримали прихисток та право на тимчасове проживання також в Республіці Польща, де станом на сьогоднішній день, ОСОБА_3 навчається та відвідує освітній заклад.

Враховуючи те, що позивачем не надано доказів, що малолітня дитина, відповідач-2, набула права власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому вона на даний час зареєстрована, встановивши, що через свій малолітній вік вона не має можливості вирішувати в якому житловому приміщенні може проживати, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надають їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно.

Окрім цього, акцентують увагу на тому, що малолітня дитина не втрачає право користування житлом за будь-яких обставин: ні внаслідок тимчасової відсутності понад шість місяців згідно ст. 71 ЖК України, ні внаслідок вибуття згідно ст. 107 ЖК України.

Поряд з цим, вказують, що у ОСОБА_3 відсутнє інше житло для проживання, тобто визнання його таким, що втратив право користування квартирою яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 беззаперечно порушить його права та інтереси як дитини, конституційні права на житло.

При цьому, позбавлення малолітньої дитини права користування жилим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, який позивачем не було надано.

Просять відмовити в задоволенні позовних вимог.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що в квартирі АДРЕСА_5 зареєстровані наступні особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Спірна квартира не приватизована.

Зважаючи на предмет та підстави позову, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку, зокрема, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання.

Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 333/6160/17, від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц.

До того ж, у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 182/6536/13-ц (провадження № 61-23089св19) Верховний Суд зазначив, що вичерпного переліку поважних причин відсутності наймача або членів його сім`ї у жилому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, позивачем на підтвердження факту непроживання відповідачів протягом тривалого часу у спірній квартирі були надані акти від 30.01.2023 року, від 28.02.2023 року, від 28.03.2023 року, від 14.04.2023 року та від 15.05.2023 року, складені депутатом Вишневої міської ради Рудюк Я.М. зі слів сусідів, в яких зазначено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 прописані, але не проживають в квартирі АДРЕСА_5 .

Позивач стверджує, що відповідачі проживають за адресою: АДРЕСА_2 .

Проаналізувавши вищевказані докази, суд приходить до висновку, що надані позивачем до позовної заяви акти не підтверджують поважності причин непроживання відповідачів в квартирі. Крім того, вказані акти, подані позивачем до суду як докази непроживання в спірній квартирі відповідача та його сина не можуть бути прийнятими судом, як належні докази їх непроживання в спірній квартирі, так як в них взагалі не зазначено період непроживання ОСОБА_2 та його сина ОСОБА_3 у спірній квартирі.

З вищенаведеного судом установлено, що відповідач та його малолітній син дійсно не проживали у спірній квартирі. Проте, вказана обставина і не заперечувалась відповідачами у справі.

Разом з тим, при досліджених обставинах та наданих доказів, судом установлено, що відповідач не проживав в квартирі з поважних причин, а сааме як підтверджено матеріалами справи відповідач з 2021 року перебуває за кордоном та офіційно працевлаштований за контрактом у Республіці Польща, що в свою чергу є самостійною окремою поважною причиною відсутності у спірній квартирі, адже, імперативна вищезгадана норма ст. 71 ЖК України прямо передбачає вичерпний перелік підстав збереження жилого приміщення понад шість місяців за тимчасово відсутньою особою, а отже, за відповідачем автоматично зберігається місце його проживання, як і його право користування таким жилим приміщенням.

Що ж стосується відсутності за місцем реєстрації малолітнього сина ОСОБА_3 , то судом встановлено те, що після початку 24 лютого 2022 року повномасштабного вторгнення на територію держави військ рф та введення Указом Президента України воєнного стану на території України, з метою збереження життя та здоров`я малолітнього сина дружина ОСОБА_2 разом з дитиною тимчасово виїхали за межі території України, та отримали прихисток та право на тимчасове проживання також в Республіці Польща, де станом на сьогоднішній день, ОСОБА_3 навчається та відвідує освітній заклад.

В свою чергу, згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року, яку ратифіковано Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Найкращі інтереси дитини - це принцип зі сфери захисту прав дитини, що стосується прийняття рішень. В статті третій Конвенції ООН про права дитини говориться: «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». В оцінці найкращих інтересів дитини необхідно дотримуватись балансу «всіх елементів, необхідних для прийняття рішення в конкретній ситуації для конкретної дитини або групи дітей».

Оскільки малолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їхнього не проживання у спірному будинку не є безумовною підставою для позбавлення дітей права користування цим житлом.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини).

Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.

Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише із досягненням певного віку.

Наведені правові висновки узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладених у постановах від 27.06.2019 року у справі № 337/1760/17, від 27.11.2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25.08.2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19).

Декларацією прав дитини (ст. 4) визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а ст. 3 Конвенції про права дитини зобов`язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини.

Проживання дитини за іншим місцем проживання не є підставою для втрати права користування житлом за місцем її реєстрації.

Враховуючи те, що позивачем не надано доказів, що малолітня дитина набула права власності або право постійного користування іншим житлом, окрім того, в якому вона на даний час зареєстрована, встановивши, що через свій малолітній вік вона не має можливості вирішувати в якому житловому приміщенні може проживати, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надають їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно.

Окрім цього, суд враховує, що малолітня дитина не втрачає право користування житлом за будь-яких обставин: ні внаслідок тимчасової відсутності понад шість місяців згідно ст. 71 ЖК України, ні внаслідок вибуття згідно ст. 107 ЖК України (правова позиція сформована Верховним Судом у справі № 755/16152/16-ц).

Поряд з цим, суд зауважує, що належними та допустимими доказами не підтверджена наявність у ОСОБА_3 іншого житла для проживання, а відтак, визнання його таким, що втратив право користування квартирою яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 беззаперечно порушить його права та інтереси як дитини, конституційні права на житло.

При цьому, позбавлення малолітньої дитини права користування жилим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування.

В той же час, в матеріалах справи наявний висновок Виконавчого комітету Вишневої міської ради Бучанського району Київської області від 13.05.2024 року № 3/02-1492, яким встановлено недоцільність визнання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування квартирою

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Прокопович проти Росії» (рішення від 18 листопада 2004 року, заява № 58255/00) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» також визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема, бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а тому позбавлення цього права, у тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

З огляду на викладене, правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Частиною п`ятою статті 265 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, то судові витрати, відповідно до пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтею 47 Конституції України, статтями 71, 72 ЖК України, статтями 1-23, 76-81, 89, 95, 131, 141, 258-259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від імені якого діє ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Вишневої міської ради Бучанського району Київської області про визнання осіб такими що втратили право користування квартирою - відмовити.

Витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено: 15.12.2025 року.

Суддя А.В. Янченко