УХВАЛА

22 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 644/8393/24

провадження № 61-15641ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О.,

Сердюка В. В.,

розглянув касаційну скаргу Харківської міської ради на ухвалу Індустріального районного суду міста Харкова від 22 липня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Єдиного державного реєстру судових рішень.

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням - квартирою

АДРЕСА_1 (на даний час назву суду змінено на Індустріальний районний суд міста Харкова відповідно до Закону України від 26 лютого 2025 року № 4273-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів») ухвалою від 10 березня 2025 року витребував у Харківської міської ради інформацію про те, хто є наймачем квартири АДРЕСА_1 , а також копії рішень Харківської міської ради про визнання таких осіб наймачами.

Індустріальний районний суд міста Харкова ухвалою від 22 липня 2025 року застосував до Харківської міської ради захід процесуального примусу у вигляді штрафу.

Стягнув з Харківської міської ради в дохід державного бюджету штраф у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 3 028 грн.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, Харківська міська рада оскаржила її в апеляційному порядку.

Харківський апеляційний суд постановою від 25 листопада 2025 року апеляційну скаргу Харківської міської ради залишив без задоволення. Ухвалу Індустріального районного суду міста Харкова від 22 липня 2025 року залишив без змін.

11 грудня 2025 року до Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Харківської міської ради на ухвалу Індустріального районного суду міста Харкова від 22 липня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року, в якій заявник просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у стягненні штрафу в порядку процесуального примусу, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до пункту 18 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо стягнення штрафу в порядку процесуального примусу.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

У частині першій статті 406 ЦПК України передбачено, що ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу.

Оскарження ухвал суду першої інстанції про стягнення штрафу в порядку процесуального примусу після їх перегляду в апеляційному порядку (пункт 18 частини першої статті 353 ЦПК України), у наведеній статті 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень у касаційному порядку, не передбачено.

З огляду на вищевикладене та відповідно до наведених положень ЦПК України, не може бути предметом перегляду у касаційному порядку й постанова суду апеляційної інстанції, прийнята за наслідками перегляду ухвали суду першої інстанції щодо стягнення штрафу в порядку процесуального примусу.

Аналогічний висновок викладений в ухвалах Верховного Суду від 24 липня

2025 року у справі № 685/656/24 (провадження № 61-9072ск25), від 07 серпня 2025 року у справі № 546/19/24 (провадження № 61-9831ск25), від 09 грудня 2025 року у справі № 756/1546/24 (провадження № 61-14772ск25).

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України

«Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як визначено у рішеннях Європейського суду з прав людини від 20 травня

2010 року у справі «Пелевін проти України» (заява № 24402/02)

та від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України»

(заява № 8863/06) право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг на рішення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, згідно зі статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, закон надає Верховному Суду право використовувати процесуальні фільтри, закріплені у статті 389 ЦПК України, що повністю узгоджується з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, положеннями статті 129 Конституції України, завданнями і принципами цивільного судочинства.

У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження

№ 12-90гс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тенденції нормативно-правового регулювання національної моделі касаційного оскарження свідчать про перехід на конституційному рівні до моделі обмеженої касації, що реалізується, зокрема, за допомогою введення переліку випадків, коли рішення підлягає касаційному оскарженню, а також низки процесуальних фільтрів. Встановлення в процесуальному кодексі виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, має слугувати формуванню дієвої судової системи, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення. Введення процесуальних «фільтрів» не порушує право на доступ до суду, оскільки таке право вже реалізоване при зверненні до суду першої та апеляційної інстанцій, можна стверджувати, що введення процесуальних «фільтрів» допуску до перегляду судових рішень касаційним судом не порушує право доступу до правосуддя.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та 29465/04) вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

У рішенні від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України» (заява

№ 19164/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів.

Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Ураховуючи зазначене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Харківської міської ради на ухвалу Індустріального районного суду міста Харкова від 22 липня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року необхідно відмовити.

При цьому, вказівка у резолютивній частині постанови Харківського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року про можливість її оскарження до Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішення не підлягають перегляду в касаційному порядку згідно з вимогами ЦПК України.

З наведених обставин не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись пунктом 1 частини другої статті 394, статтею 389 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Харківської міської ради на ухвалу Індустріального районного суду міста Харкова від 22 липня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права користування житловим приміщенням.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська С. О. Карпенко В. В. Сердюк