Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
справа № 936/1312/25
Провадження № 2/936/320/2025
18.12.2025 селище Воловець
Воловецький районний суд Закарпатської області у складі
головуючої судді Сухої Н.І.
за участю секретаря судового засідання Мельничок М.В., представника позивача Кобрин М.М. та Стрижак О.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у селищі Воловець у спрощеному провадженні з викликом сторін цивільну справу,
за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю,
Стислий виклад позиції сторін.
Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Кобрин М.М. звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зокрема, позивач посилається на те, що 26 березня 2010 року за 40 000 гривень за розпискою, позивачка придбала разом зі своїм сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житловий будинок, власником якого до теперішнього часу документально є відповідачка ОСОБА_2 , яка володіла будинком на підставі витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.04.2010, загальною площею 71,5 кв. м, житлова площа 38,4 кв. м, площа земельної ділянки 2 151 кв.м. Позивачка зазначає, що відповідачка, зареєструвала її в житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Через фінансові труднощі офіційний перехід права власності на будинок не відбувався, а власник будинку - відповідачка виїхала та зв`язок з нею обірвався. Станом на сьогодні, у позивача відсутні будь-які відомості про місце проживання відповідача, яка з 2010 року не заявляла претензійна на цей будинок. Отже, з 04.08.2010 року і до 02.05.2022 року позивачка постійно та безперервно проживала та відкрито володіла житловим будинком, розташованим за адресою АДРЕСА_1 . За період користування будинком позивачка сплачувала комунальні послуги, обробляла земельну ділянку.
Позивачка стверджує, що більше 12 років добросовісно, безперервно та відкрито володіла житловим будинком. У зв`язку з наведеним просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Заяви, клопотання учасників справи.
В судовому засіданні представник позивача - адвокат Кобрин М.М., позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити.
Відповідач повторно у судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомляла, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи.
Процесуальні дії у справі.
Ухвалою від 06.10.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження підготовче судове сторін на 28.10.2025, у зв?язку із неявкою представників сторін, розгляд справи відкладено на 11.11.2025, 04.12.2025 та 16.12.2025.
У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, зазначає таке.
Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.
Як зазначає позивач, згідно розписки відповідачка- ОСОБА_2 продала ОСОБА_4 , 14.07.1969, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , та 20.07.2010 отримала кошти від покупців в сумі 40 000,00грн.
Власником зазначеного житлового будинку по теперішній час документально є відповідачка ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, зареєстрованим в реєстрі за №723, Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.04.2010 та Технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, а саме: житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 15.05.2003 виданого виконавчим комітетом Новгородської селищної ради, м.Дзержинська Донецької області ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Як зазначає позивачка, через фінансові труднощі офіційний перехід права власності на будинок не відбувався, а власник будинку - відповідачка виїхала та зв`язок з нею обірвався. Станом на час подання позову, у позивача відсутні будь-які відомості про місце проживання відповідача, яка з 2010 року не заявляла претензійна на цей будинок.
Позивачка зазначає, що з 04.08.2010 і до 02.05.2022 постійно та безперервно проживала та відкрито володіла житловим будинком, розташованим за адресою АДРЕСА_1 . За період користування будинком позивачка сплачувала комунальні послуги, обробляла земельну ділянку.
Позивачка стверджує, що більше 12 років добросовісно, безперервно та відкрито володіла житловим будинком. У зв`язку з наведеним просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю.
Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України та відповідно до ч.ч. 1, 5 та 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ознаками судових доказів є їх достовірність і достатність. Достовірність доказів - це їх якість, точність і правильність відображення обставин, що входять в предмет доказування. А достатність це сукупність доказів, яка дозволяє вирішити справу.
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Статтею 82 ЦПК України передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання за нею за набувальною давністю права власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , власником якого є по теперішній час відповідачка ОСОБА_2 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом, зареєстрованим в реєстрі за №723, Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.04.2010 та Технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок не підлягають задоволенню.
Посилання позивачки на те, що згідно розписки, складеної 20.07.2010, відповідачка- ОСОБА_2 продала ОСОБА_4 , 14.07.1969, та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зазначене нерухоме майно, а також, що більше 12 років добросовісно, безперервно та відкрито володіла житловим будинком, сплачувала комунальні послуги, обробляла земельну ділянку, не береться судом до уваги, оскільки зазначені обставини не є належними та допустими доказами для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на спірний житловий будинок.
Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч. 1-3,5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованими. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Розподіл судових витрат між сторонами
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки в позові відмовлено, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10-12, 76-81, 89, 141, 258, 259, 265, 268, 279, 354 ЦПК України,-
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.
Судові витрати залишити за позивачем.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду.

Суддя Суха Н.І.