ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 161/4886/24

провадження № 61-279св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Луцька державна нотаріальна контора,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Терлецький Олександр Миколайович, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2024 року у складі судді Олексюка А. В. та постанову Волинського апеляційного суду

від 09 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Бовчалюк З. А., Здрилюк О. І., Карпук А. К.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Луцька державна нотаріальна контора, про визначення частки у нерухомому майні, визнання права власності на спадкове майно, визнання недійсними договорів дарування.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що згідно з рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 12 травня 1967 року № 233 її батьку ОСОБА_3 виділено земельну ділянку загальною площею 0,530 га під індивідуальне житлове будівництво.

На зазначеній земельній ділянці батьки позивачки ОСОБА_3 та

ОСОБА_5 , які перебували у зареєстрованому шлюбі, побудували житловий будинок, загальною площею 71,4 кв. м, на який 19 вересня 2000 року було видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 та присвоєно адресу:

АДРЕСА_1 .

Поруч із зазначеним житловим будинком було побудовано інший (менший) житловий будинок, загальною площею 24,4 кв. м, на який на який 19 вересня 2000 року було видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_2 та присвоєно адресу:

АДРЕСА_1 .

Земельна ділянка, загальною площею 0,0443 га для обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд була передана у власність

ОСОБА_3 , як титульному власнику житлового будинку.

Зважаючи на те, що батьки позивачки перебували у зареєстрованому шлюбі, то зазначені житлові будинки належали їм на праві спільної сумісної власності, а отже, кожному з них належало по 1/2 частці.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_5 , після смерті якої, на підставі заповіту від 23 травня 2016 року її особисте майно, а саме: житловий будинок на АДРЕСА_2 , земельну ділянку площею 0,37 га за цією ж адресою успадкувала ОСОБА_1 , а її брат ОСОБА_2 - земельну ділянку (пай), загальною площею 2,65 га (кадастровий номер :05:000:0506) та земельну ділянку для забудови, загальною площею 0,7 га (кадастровий номер 03:000:0148).

Все інше майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на, що вона за законом матиме право ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_1 .

ОСОБА_3 відмовився від обов`язкової частки в спадщині, що належить йому за законом та взагалі від усієї спадщини, що залишилася після смерті дружини ОСОБА_5

05 травня 2023 року вони з братом отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_5 .

Нотаріус усно їм роз`яснив, що у зв`язку з тим, що частка матері у спільному майні подружжя (житлові будинки розташовані на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 та земельна ділянка для обслуговування будинків), не виділена, оформити її у цій спадковій справі не можливо.

Вони з батьком та братом досягли домовленості щодо користування спірним житловим будинком та земельною ділянкою для його обслуговування, однак надалі відповідачі таку домовленість порушили.

23 березня 2023 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_2 житловий будинок, загальною площею 71,0 кв. м з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , земельну ділянку, кадастровий номер 0:21:065:0065, загальною площею 0,0210 га, житловий будинок загальною площею 23,9 кв. м з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 та земельну ділянку, кадастровий номер 0:21:065:0064, загальною площею 0,0233 га.

Посилаючись на те, що на час укладення договорів дарування нерухомого майна ОСОБА_3 володів нерухомим майном (будинками та землею) спільно з позивачкою як спадкоємцем нерухомого майна за заповітом; особисту частку у спільному майні він не виділив, а отже не мав права розпоряджатися усім нерухомим майном, ОСОБА_1 просила суд:

визначити, що частка померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , у праві спільної сумісної власності на час відкриття спадщини на житловий будинок на АДРЕСА_1 , загальною площею 71,2 кв. м, житловий будинок на АДРЕСА_1 , загальною, площею 24,4 кв. м, та земельну ділянку, загальною площею 0,0443, кадастровий номер :21:065:0072, цільове призначення - для забудови та обслуговування житлових будинків становить 1/2 частку;

визнати за нею право власності на спадкове майно за заповітом а саме на 1/2 частку житлового будинку на АДРЕСА_1 , загальною площею 71,2 кв. м, на 1/2 частку житлового будинку на АДРЕСА_1 , загальною площею 24,4 кв. м;

визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,0443, кадастровий номер :21:065:0072, цільове призначення - для забудови та обслуговування житлових будинків;

Визнати недійсним договір дарування житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080), загальною площею 71,0 кв. м із господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер 0:21:065:0065, загальною площею 0,0210 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Четвергова Є. О.

23 березня 2023 року, зареєстрований у реєстрі за № 140;

визнати недійсним договір дарування житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080), загальною площею 23,9 кв. м із господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер 0:21:065:0064, загальною площею 0,0233 га, посвідчений приватним нотаріусом Четвергова Є. О23 березня 2023 року, зареєстрований у реєстрі за № 141;

стягнути з відповідачів судові витрати.

У квітні 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Луцька державна нотаріальна контора, про визнання правочину недійсним.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що позивачі за зустрічним позовом ставлять під сумнів правову дійсність заяви ОСОБА_3 про відмову від спадщини, посвідчену виконувачем обов`язків старости сіл Малеве, Берестечко, ОСОБА_6 , Більче громадянкою ОСОБА_7 , з огляду на те, що повноваження старости щодо посвідчення документів мають бути встановлені у відповідному рішенні органу місцевого самоврядування.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» не передбачено посади виконувач обов`язків старости сіл. Староста села може бути лише затверджений сільською, селищною, міською радою після результатів громадського обговорення. Жодної приставки «виконувач обов`язків» законом не передбачено, відповідно і такої посади не існує. Таким чином, ОСОБА_7 не мала права посвідчувати оспорювану заяву, оскільки не існує жодного рішення органу місцевого самоврядування, яке б надавало їй такі повноваження, а тому заява ОСОБА_3 є недійсною.

Посилаючись на те, що оспорювана заява посвідчена неналежною особою

(не посадовою особою), яка не наділена повноваженнями вчиняти нотаріальні дії, а отже є нікчемною, заявники просили визнати заяву ОСОБА_3 від 26 лютого 2019 року, посвідчену виконувачем обов`язків старости сіл Малево, Берестечко, Пашева, Більче Боремельської сільської ради Рівненської області

Колядич О. І., зареєстровану у реєстрі за № 2-9, недійсним правочином.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 квітня 2024 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2024 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що земельні ділянки щодо яких заявлені позовні вимоги, які в силу пункту 5 частини першої статті 57 Сімейного кодексу України були особистою приватною власністю ОСОБА_3 і відповідно свій правовий статус поширили на спірні житлові будинки. Не встановивши режим спільної сумісної власності в спірних будинках, вимога про виділ часток у цих будинках за ОСОБА_5 є передчасною.

Із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті

ОСОБА_5 на будинки ОСОБА_1 не зверталася. Відмова нотаріуса у видачу таких документів не видавалася.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку по те, що об`єкти нерухомості, які були особистою приватною власністю ОСОБА_3 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , згідно з договорами дарування, на час укладення яких, ОСОБА_3 мав право на власний розсуд розпоряджатися своїм майном.

ОСОБА_1 не довела, що у ОСОБА_8 були будь-які домовленості або майнові зобов`язання перед іншими особами. Оспорювані договори дарування містять всі необхідні умови. Правові наслідки їх укладення відповідають дійсним намірам і волі сторін. Нерухоме майно передано дарувальником і прийнято обдаровуваним, право власності на яке він зареєстровав в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги про визнання заяви ОСОБА_3

від 26 лютого 2019 року про відмову від прийняття спадщини недійсною, з тих підстав, що староста сіл Малеве, Берестечко, Пашева, Більче Боремельської сільської ради ОСОБА_7 не мала повноважень на посвідчення такої заяви, суд першої інстанції виходив з того, що Малівська сільська рада, уповноваженою особою якої був ОСОБА_9 припинила свою діяльність 24 січня 2017 року.

Рішення Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області від 29 грудня 2016 року № 9 «Про покладання обов`язків старости та затвердження Положення про старосту», обов`язки старости з 30 грудня 2016 року покладено на ОСОБА_7 , яка здійснювала повноваження Малівського сільського голови, до проведення перших виборів старост на території юрисдикції Боремельської сільської ради об`єднаної територіальної громади.

Рішенням Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області від 29 грудня 2016 року № 10 «Про покладення обов`язків із вчинення нотаріальних дій, проведення державної реєстрації актів цивільного стану, вчинення дій щодо ведення погосподарського обліку, здійснення реєстрації місця проживання», уповноважено осіб, які виконують обов`язки старост з 30 грудня 2016 року, як посадових осіб органу місцевого самоврядування та членів виконавчого комітету Боремельської сільської ради.

При посвідченні оспорюваної заяви ОСОБА_3 було роз`яснено право відкликати заяву про відмову від прийняття спадщини у строк, встановлений статтею 1273 ЦК України, яким він не скористався.

Зважаючи на наведене, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання заяви ОСОБА_3 від 26 лютого 2019 року про відмову від прийняття спадщини недійсною.

Постановою Волинського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2024 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про задоволення позову частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме на:

1/2 частку житлового будинку, загальною площею 71,2 кв. м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

1/2 частку житлового будинку, загальною площею 24,4 кв. м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ;

1/2 частку земельної ділянки, загальною площею 0,0443 га, кадастровий номер :21:065:0072, що передана для забудови та обслуговування житлових будинків (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101).

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080), загальною площею 71,0 кв. м, із господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер :21:065:0065, загальною площею 0,0210 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, посвідчений 23 березня 2023 року приватним нотаріусом Четверговою Є. О., зареєстрованим у реєстрі за № 140.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080), загальною площею 23,9 кв. м, із господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки, кадастровий номер :21:065:0064, загальною площею 0,0233 га, посвідчений 23 березня 2023 року приватним нотаріусом Четверговою Є. О., зареєстрованим у реєстрі за № 141.

У задоволенні решти вимог первісного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що спір між сторонами виник з приводу нерухомого майна, що знаходиться на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалася на те, що житлові будинки за вказаною адресою є спільною сумісною власністю її батьків, які їх побудували перебуваючи у зареєстрованому шлюбі.

Побудова спірних будинків подружжям ОСОБА_10 під час спільного подружнього життя визнавалася та не заперечувалася ОСОБА_3 та і ОСОБА_2 .

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, підлягають з`ясуванню та оцінюються судом записи у погосподарських книгах, ухвалені органами місцевого самоврядування рішення про оформлення права власності громадян на будинки, технічний паспорт на будівлі, документи про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Зважаючи на те, що побудова житлових будинків, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 відбулася до набрання чинності ЦК України та СК України, суд апеляційної інстанції, зокрема, виходив з того, що спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України).

Статтями 22, 28 КпШС України було встановлено презумпцію рівності часток подружжя у спільній сумісній власності, нажиті подружжям за час шлюбу. Такий правовий принцип передбачено і нормами статей 60, 70 СК України.

Режим спільної сумісної власності означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, житловий будинок за адресою: на АДРЕСА_1 та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 були спільною сумісною власністю

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_11 про визначення частки померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності, апеляційний суд, урахувавши висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16 червня 2021 у справі № 570/997/19, виходив з того, що такі вимоги не підлягають задоволенню оскільки визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Щодо правового режиму земельних ділянок на яких розміщені спірні житлові будинки, апеляційний суд зазначив, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування-земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Зважаючи на те, що ОСОБА_5 мала право заповісти свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачка довела факт спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на спірні будинки, а тому вона як спадкоємець за заповітом має право на 1/2 частку спірних будинків та 1/2 частки земельних ділянок для їх обслуговування.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_11 про визнання договорів дарування недійсними, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_3 не був одноосібним власником спірного нерухомого майна, а саме двох житлових будинків та земельної ділянки, оскільки таке майно, мало режим спільної сумісної власності подружжя, частку якого успадкувала позивачка, а тому, в силу вимог статей 203, 205, 215 ЦК України, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсними договорів дарування від 23 березня 2023 року, укладених між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не довели наявність обставин та підстав для визнання відмови від прийняття спадщини недійсною, а також, що ОСОБА_7 яка виконувала обов`язки старости сіл Малеве, Берестечко, Пашева, Більче Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області, не мала повноважень посвідчувати заяву про відмову від спадщини.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У січні 2025 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Терлецький О. М., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2024 року та постанову волинського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять:

передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 та підтримання висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 90/2861/18;

розглянути справу з викликом сторін;

скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2024 року в частині вирішення зустрічного позову та постанову Волинського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року, ухвалити нове судове рішення яким зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задовольнити.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 15 листопада 2024 року у справі № 905/20/23, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 1 частини другої

статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

Посилається на необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (пункт 2 частини другої статті 389 ЦПК України); відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 3 Перехідних положень Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд вирішуючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 про те, що земля слідує за правовим статусом будівлі, однак у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 зазначено, що будівля слідує за правовим статусом землі, тобто такі висновки є різними, що свідчить про необхідність передачі справи, що переглядається у касаційному порядку, до Великої Палати Верховного Суду з метою формування єдиного правового висновку щодо юридичної долі земельної ділянки та будівлі, яка на ній розташована, зокрема шляхом відступлення від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

Суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 12 серпня 2020 року у справі № 626/4/17. Не звернув уваги на те, що правовідносини щодо

набуття ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки виникли у 2017 році, згідно з рішенням Луцької міської ради від 31 травня 2017 року № 24/26, у той час, коли у згаданій постанові Верховного Суду зазначено, що тільки у період з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно, земельна ділянка, набута у власність внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної чи комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалася спільною сумісною власністю.

Крім того, апеляційний суд, пославшись на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/1 6визнав за позивачем право власності на приватизовану в особисту приватну власність земельну ділянку, в той час, коли у цій постанові зазначено про збереження права користування земельною ділянкою.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що заява ОСОБА_3 про відмову від прийняття спадщини посвідчена виконувачем обов`язків старости сіл Малеве, Берестечко, Пашева, Більче громадянкою ОСОБА_7 , яка не мала повноважень на вчинення таких дій, оскільки Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» посади виконувач обов`язків старости сіл не передбачено.

Згідно з частиною другою статті 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» ОСОБА_7 могла здійснювати повноваження сільського голови лише до першої сесії Боремельської сільської ради об`єднаної територіальної громади, яка відбулася 29 грудня 2016 року.

Суд апеляційної інстанції встановив, що Малівська сільська рада, уповноваженою особою якої був ОСОБА_9 , припинила свою діяльність 24 січня 2017 року.

Згідно з пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» у селах, селищах, в яких знаходилися органи місцевого самоврядування територіальних громад, що об`єдналися, обов`язки старости до обрання на перших виборах старости виконує особа, яка здійснювала повноваження сільського, селищного голови відповідної територіальної громади до об`єднання.

Таким чином, до обрання на перших виборах старости, виконувати обов`язки старости мала лише особа, яка здійснювала повноваження одного із сіл Малеве, Берестечко, Більчеве, Пашева, Більче.

У період з 30 грудня 2016 року до 24 січня 2017 року керівником Малівської сільської ради залишався колишній голова сільської ради Корінь В. М., який був переобраний головою Боремельської сільської ради, а отже він як голова сільської ради, яка ліквідовувалася та голова сільської ради, яка утворюється не міг виконувати свої обов`язки в обох сільських радах.

Таким чином, посилання суду на можливість призначення секретаря сільської ради як виконувача обов`язків старости є неправомірним та спростовується проведення ОСОБА_9 першої сесії новоутвореної сільської ради.

Висновок Верховного Суду щодо правильного застосування пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад» відсутній.

У березні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 у якому вона просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Волинського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що батьки позивачки ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 листопада 1966 року. Протягом 1967-1989 років вони здійснили забудову земельної ділянки, загальною площею

0,530 га, яку ОСОБА_3 було виділено згідно з рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради від 12 травня 1967 року № 233, для індивідуального житлового будівництва.

У власність ОСОБА_3 зазначена земельна ділянка була надана у 2017 році.

Зважаючи на те, що будівництво спірних житлових будинків було здійснено батьками позивачки у шлюбі, а отже є спільною сумісною власністю подружжя.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що майнові відносини, які виникли між подружжям час побудови спірних житлових будинків регулюються Кодексом про шлюб та сім`ю Української РСР (далі - КпШС УРСР), згідно зі статтею 22 якого, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Доводи відповідачів про те, що земельні ділянки були особистою приватною власністю ОСОБА_3 і, відповідно, свій правовий статус поширили на спірні житлові будинки суперечить нормам земельного законодавства.

Чинне цивільне та земельне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку у разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), статті 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсними договорів дарування спірних житлових будинків від 23 березня 2023 року, оскільки ОСОБА_3 , розпорядившись будинком без урахування частки ОСОБА_5 , яка підлягає спідкуванню, чим порушив права позивачки як спадкоємця ОСОБА_5 за заповітом.

Апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання заяви ОСОБА_3 про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 від 26 лютого 2019 року недійсною, з тих підстав, що така заява посвідчена виконувачем обов`язків старости сіл Малеве, Берестечко, Пашева, Більче Колядич О. І.

ОСОБА_3 протягом визначеного законом шестимісячного строку правом на відкликання такої заяви не скористався, що свідчить про те, що його волевиявлення було вільним. Із позовом до суду про визнання недійсною зазначеної заяви він звернувся лише після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, що дає підстави для висновку про те, що позов було ініційовано з метою позбавити позивачки спадщини.

Крім того, рішення Боремельської сільської ради від 29 грудня 2016 року № 9 «Про покладення обов`язків старости та затвердження Положення про старосту» у судовому порядку не скасоване та є чинним, а отже ОСОБА_7 мала право на посвідчення оспорюваної заяви.

У березні 2025 року до Верховного Суду від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Терлецький О. М., надійшла відповідь на відзив, у якому заявники посилаються на те, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 є обґрунтованим.

У березні 2025 року до Верховного Суду надійшла заява від ОСОБА_3 , у якій заявник просить ухвалити справедливе судове рішення, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Терлецький О. М., на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2024 року та постанову Волинського апеляційного суду від 09 грудня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2025 року (після усунення недоліків) поновлено ОСОБА_3 та ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження, відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Терлецький О. М., з підстав, визначених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 161/4886/24 із Луцького міськрайонного суду Волинської області; надано учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

У березні 2025 року матеріали справи № 161/4886/24 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 листопада 1966 року.

13 вересня 2000 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , серії НОМЕР_3 та на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , серії АБ № 08904 та виготовлено технічні паспорти.

Згідно з архівним витягом від 15 листопада 2013 року № 1717/01.20 з рішення виконавчого комітету Луцької міської ради депутатів трудящих від 12 травня 1967 року № 233 ОСОБА_3 було виділено земельні ділянки для будівництва нових індивідуальних житлових будинків.

ОСОБА_5 , склала заповіт від 23 травня 2016 року, згідно з яким належний їй житловий будинок з надвірними будівлями та все інше належне їй майно де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, крім земельної ділянки площею 2,65 га (кадастровий номер :05:000:0506) та земельної ділянки площею 0,07 га (кадастровий номер 0:03:000:0148), вона заповіла ОСОБА_11 .

Земельну ділянку площею 2,65 га (кадастровий номер :05:000:0506) та земельну ділянку площею 0,07 га (кадастровий номер 0:03:000:0148) ОСОБА_5 заповіла ОСОБА_2 .

Рішенням Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області від 29 грудня 2016 року № 9 «Про покладання обов`язків старости та затвердження Положення про старосту», обов`язки старости з 30 грудня 2016 року покладено на ОСОБА_7 , яка здійснювала повноваження Малівського сільського голови, до проведення перших виборів старост на території юрисдикції Боремельської сільської ради об`єднаної територіальної громади.

Рішенням Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області від 29 грудня 2016 року № 10 «Про покладення обов`язків із вчинення нотаріальних дій, проведення державної реєстрації актів цивільного стану, вчинення дій щодо ведення погосподарського обліку, здійснення реєстрації місця проживання», уповноважено осіб, які виконують обов`язки старост з 30 грудня 2016 року, як посадових осіб органу місцевого самоврядування та членів виконавчого комітету Боремельської сільської ради.

Рішенням Луцької міської ради від 31 травня 2017 року № 24/26, затверджено ОСОБА_3 технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 площею 0,0443 га, кадастровий номер :21:065:0057, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та передано ОСОБА_3 безоплатно у власність земельну ділянку на АДРЕСА_1 , АДРЕСА_1 площею 0,0443 га, кадастровий номер :21:065:0057, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, згідно з додатком.

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з копією спадкової справи від 22 січня 2019 року № 28/2019, що заведена після смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 прийняли спадщину після смерті матері, звернувшись до Першої Луцької державної нотаріальної контори із заявами від 22 січня 2019 року № 61 та № 62, відповідно, про прийняття спадщини.

Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 26 лютого 2019 року він відмовився від обов`язкової частки в спадщині, що належить йому за законом та взагалі від всієї спадщини, що залишилася після смерті його дружини ОСОБА_5 . Заява посвідчена виконувачем обов`язків старости сіл Малево, Берестечко, Пашева, Більче Колядич О. І., зареєстрована у реєстрі за № 2-9.

ОСОБА_3 підтвердив, що виконувач обов`язків старости сіл Малево, Берестечко, Пашева, Більче Колядич О. І. роз`яснила йому, що його відмова від прийняття спадщини є безумовною та беззастережною, але може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

18 січня 2022 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Крутою Н. В., зареєстрований у реєстрі за № 61, згідно з яким на випадок своєї смерті він заповів 63/100 частки житлового будинку на АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,02100 га дочці ОСОБА_1 , 37/100 частки житлового будинку на АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0,0233 га, житловий будинок на АДРЕСА_1 - ОСОБА_12

23 березня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір дарування цілого житлового будинку загальною площею 71,0 кв. м із господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, кадастровий номер 0:21:065:0065, загальною площею 0,0210 га, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Четвергова Є. О., зареєстрований у реєстрі за № 140, № 142 .

23 березня 2023 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір дарування цілого житлового будинку загальною площею 23,9 кв. м із господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку, кадастровий номер :21:065:0064, загальною площею 0,0233 га, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Четвергова Є. О., зареєстрований у реєстрі за № 141, № 143.

Згідно зі свідоцтвами про право на спадщину за заповітом від 05 травня 2023 року № 2-384 та № 2-385 ОСОБА_13 успадкувала після смерті ОСОБА_5 житловий будинок на АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,3742 га.

19 березня 2024 року ОСОБА_3 подав заяву про скасування заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Крутою Н. В. 18 січня 2022 року, зареєстрований у реєстрі за № 61, на ім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_12 .

27 березня 2024 року ОСОБА_3 подав заяву про прийняття обов`язкової частки у спадщині після смерті дружини ОСОБА_5 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві положення» СК України зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше

01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Суди встановили, що 13 вересня 2000 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , серії НОМЕР_3 та на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , серії АБ № 08904 та виготовлено технічні паспорти. Зазначені житлові будинки були побудовані та введені в експлуатацію під час перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі.

Отже, у спірних правовідносинах, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Подібним чином питання спільної власності подружжя регулює і чинний СК України.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналогічна норма закріплена у статті 57 СК України.

Відповідно до статті 28 КпШС України у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Вказані норми, що діяли на час набуття у власність спірного нерухомого майна, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, потрібно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна.

Системний аналіз змісту наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що земельні ділянки щодо яких заявлені позовні вимоги, які в силу пункту 5 частини першої статті 57 СК України були особистою приватною власністю

ОСОБА_3 і відповідно свій правовий статус поширили на спірні житлові будинки, які на них побудовані.

Натомість суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що житловий будинок за адресою: на АДРЕСА_1 та житловий будинок за

адресою: АДРЕСА_1 були спільною сумісною власністю

ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Щодо правового режиму земельних ділянок на яких розміщені спірні житлові будинки, апеляційний суд зазначив, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування-земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Зважаючи на те, що ОСОБА_5 мала право заповісти свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивачка довела факт спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на спірні будинки, а тому вона як спадкоємець за заповітом має право на 1/2 частку спірних будинків та 1/2 частку земельних ділянок для їх обслуговування.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 посилаються на те, що суд вирішуючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції застосував до спірних правовідносин висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 про те, що земля слідує за правовим статусом будівлі, однак у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 зазначено, що будівля слідує за правовим статусом землі, тобто такі висновки є різними, що свідчить про необхідність передачі справи, що переглядається у касаційному порядку, до Великої Палати Верховного Суду з метою формування єдиного правового висновку щодо юридичної долі земельної ділянки та будівлі, яка на ній розташована, зокрема шляхом відступлення від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

Перевіряючи такі доводи заявника, колегія суддів Верховного Суду виходить з такого

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) серед іншого, дійшла висновку про те, що, укладаючи договір, спрямований на відчуження будинку, сторони не могли не розуміти, що користування будинком неможливе без використання земельної ділянки, достатньої для розміщення й обслуговування будинку. Для цього необхідно встановити, який розмір земельної ділянки, призначений для розміщення і обслуговування будинку, є нормативно визначеним у місцевості, де він знаходиться, а також для визначення тієї частини земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування будинку позивачки, слід з`ясувати, чи використовує відповідач відповідну земельну ділянку, яку саме її частину та для якої мети. Також Велика Палата Верховного Суду у зазначеній постанові дійшла висновку, що враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Стаття 30 ЗК Української РСР в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку в разі переходу права власності на будівлю і споруду. Стаття 120 ЗК України (у чинній редакції), стаття 377 ЦК України (у чинній редакції) також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (, від 05 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі № 263/6022/16-ц (пункт 42)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 звернула увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (пункт 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 (провадження № 12-143гс18)).

Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці.

Отже, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності набуває той, хто має речове право на землю. Оскільки суб`єктом права постійного користування земельною ділянкою є Університет, тобто саме йому надане право будівництва на цій ділянці, то лише Університет і набуває права власності на збудовані на такій земельній ділянці об`єкти.

Висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у згаданих постановах, щодо застосування статей 120 ЗК України, статті 377 ЦК України не є суперечливими, різними є предмети позовів та, відповідно, встановлені судами фактичні обставини.

Судова практика щодо застосування зазначених норм матеріального права є сталою, а тому колегія суддів Верховного Суду не вбачає підстав для передачі цієї справи до Великої Палати Верховного Суду з метою формування єдиного правового висновку щодо юридичної долі земельної ділянки та будівлі, яка на ній розташована, зокрема шляхом відступлення від висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.

Колегія суддів Верховного Суду відхиляє посилання касаційної скарги на те, що спірна земельна ділянка не може бути поділена, оскільки набута ОСОБА_3 в результаті приватизації, оскільки у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16, на яку обґрунтованого послався суд апеляційної інстанції, зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд, пославшись на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16, визнав за позивачем право власності на приватизовану ОСОБА_3 в особисту приватну власність земельну ділянку, в той час, коли у цій постанові зазначено про збереження права користування земельною ділянкою, зводяться до власного тлумачення заявниками згаданого висновку Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги про те, що вирішуючи зустрічні позовні вимоги, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що заява ОСОБА_3 про відмову від прийняття спадщини посвідчена виконувачем обов`язків старости сіл Малеве, Берестечко, Пашева, Більче громадянкою ОСОБА_7 , яка не мала повноважень на вчинення таких дій, є необґрунтованими.

Суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області від 29 грудня 2016 року № 10 «Про покладення обов`язків із вчинення нотаріальних дій, проведення державної реєстрації актів цивільного стану, вчинення дій щодо ведення погосподарського обліку, здійснення реєстрації місця проживання», уповноважено осіб, які виконують обов`язки старост з 30 грудня 2016 року, як посадових осіб органу місцевого самоврядування та членів виконавчого комітету Боремельської сільської ради.

Зважаючи на те, що зазначені рішення Боремельської сільської ради є чинними, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не довели, що ОСОБА_7 яка виконувала обов`язки старости сіл Малеве, Берестечко, Пашева, Більче Боремельської сільської ради Демидівського району Рівненської області, не мала повноважень посвідчувати заяву про відмову від спадщини.

За таких обставин Верховний Суд не вбачає підстав для формування висновку щодо застосування пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про добровільне об`єднання територіальних громад».

Інші доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки ґрунтуються на необхідності переоцінки доказів і обставин, яким суди надали належу оцінку. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків суду першої інстанції у нескасованій після апеляційного перегляду частині та суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень не впливають, Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Зважаючи на те, що судове рішення ухвалюється при попередньому розгляді справи і справа до судового розгляду не призначалася, а тому відсутні підстави для вирішення клопотання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Терлецький О. М., про розгляд справи за участю сторін, згідно з частиною першою статті 401 ЦПК України.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 409, 416 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Терлецький Олександр Миколайович, про розгляд справи за участю сторін залишити без розгляду.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Терлецький Олександр Миколайович, залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 вересня 2024 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Волинського апеляційного суду від 09 грудня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник