Заводський районний суд м. Запоріжжя

Справа № 332/2592/25
Провадження №: 2/332/1910/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2025 р. м. Запоріжжя

Заводський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Марченко Н.В., за участю секретаря судового засідання Петракей Р.С., розглянувши у залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Голуб Наталії Олександрівни до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

21.05.2025 ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Голуб Наталії Олександрівни звернувся до Заводського районного суду м. Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, в обґрунтування позовних вимог зазначивши наступне.

17.01.2025 р. між ОСОБА_1 (далі за текстом «Позивач») та ОСОБА_2 (далі за текстом «Відповідач») укладено договір позики, відповідно до якої Позивач передав у власність Відповідачу грошові кошти у розмірі 350 000 грн. 00 коп., а Відповідач зобов`язався повернути Позивачу таку ж суму грошових коштів в зазначений в Договорі строк.

Відповідно до п. 2.1. Договору позика надавалася Відповідачу Позивачем в сумі 350

000 грн. у день підписання даного договору обома Сторонами.

Згідно з п. 2.2 Договору позика мала бути повернута Відповідачем Позивачу у

повному обсязі протягом 30 (тридцяти) днів з дати укладення договору, тобто до 16.02.2025 р.р. (включно).

Як вбачається з п. 2.3. Договору позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок, вказаний у Договорі.

Відповідно до п. 3.1. Договору, даний договір є безвідсотковим, відсотки за

користування позикою не нараховувалися.

Згідно з п. 5.1. Договору Відповідач зобов`язався повернути позику на умовах та у

строки, визначені п. 2.2, 2.3. Договору.

Пунктом 6.3. Договору встановлено, що підписання Договору Відповідачем засвідчує

отримання ним від Позивача всієї суми позики у день підписання Договору.

Відповідач Договір підписав, чим засвідчив те, що ним 17.01.2025 р. отримано від

Позивача 350 000 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 2.2. Договору Відповідач зобов`язався повернути позику протягом 30

днів з дня укладення Договору, тобто 16.02.2025 р. р. включно.

Однак станом на момент звернення з даним позовом Відповідач кошти Позивачу не

повернув, чим порушив умови Договору.Крім цього, боргове зобов`язання Відповідача перед Позивачем підтверджується також розпискою Відповідача, в якій останній вказує, що ним за договором позики були отримані готівкою грошові кошти в сумі 350 000 грн. 00 коп. і що вказану грошову суму Відповідач зобов`язаний повернути Позивачу в повному обсязі протягом 30 календарних днів з дати укладення договору. Також, Відповідач в розписці підтверджує, що розписка ним складена власноручно, без примусу і в присутності свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ..

Однак, в порушення договірних умов, Відповідач наразі не виконав свого зобов`язання по поверненню суми позики, в зв`язку з чим з метою відновлення своїх порушених прав Позивач змушений звертатися до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 17.01.2025 у сумі 350000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2800,00 грн.

26.05.2025, через підсистему «Електронний суд» від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що повідомлення про подачу документів до суду не було доставлено йому ні мій номер телефону ні через Укрпошту. Повідомлень про стягнення боргу не було. Також на розписці, указані свідки, які заповнені зовсім другим почерком. Позивач не приїжджав до Запорізької області для передачі грошових коштів, але в розписці написано, що кошти були видані готівкою. Також дати в договорах позики та в

розписці написані другою ручкою та в різні дати, та різні почерки, підпис не співпадає з підписом в паспорті. Просить прийняти ці слова до відзиву позовної заяви.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2025 позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.

Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04.07.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 07.10.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.

У судове засідання позивач не з`явився. Від його представника надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі.

Відповідач у судове за сідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки рекомендованою кореспонденцією на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача.

У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд встановив такі факти та відповідні правовідносини і дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.81,83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків (стаття 11 ЦК України).

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документами, якими підтверджується як укладення договору, його умови, а також засвідчують отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, та постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20), від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17 (провадження № 61-4389св21).

У цій справі відповідач не довів й не доводив, що між сторонами наявні інші правовідносини, тому суд виходить з того, що між сторонами виникли правовідносини позики.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19), від 04 березня 2020 року у справі № 632/2209/16 (провадження № 61-41934св18), від 26 травня 2021 року у справі № 405/8280/19 (провадження № 61-3411св21), від 09 серпня 2023 року у справі № 755/16831/19 (провадження № 61-17567св21).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046,1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику.

Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 463/5955/18, провадження № 61-1913св21.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів (постанови Верховного Суду від 31 січня 2019 року у справі № 686/2873/16-ц, провадження № 61-32918св18, від 14 липня 2021 року у справі № 750/2316/19, провадження № 61-20751св19).

При цьому, у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення.

Розписка щодо передання грошових коштів може бути визнана договором позики у тому разі, коли вона буде містити умови не лише про отримання грошових коштів, але й про умови/строки щодо їх повернення.

Наявність таких умов дає підстави стверджувати, що у позичальника за договором позики виникло зобов`язання щодо її повернення відповідно до умов договору та вимог закону, та боржник (позичальник) зобов`язаний виконати свій обов`язок щодо повернення позики, а кредитор (позикодавець) - прийняти виконання особисто, або на умовах, встановлених договором.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 753/10208/20, провадження № 61-17384св21.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року за наслідками розгляду цивільної справи № 464/3790/16-ц, а також Верховний Суд у постановах від 05 квітня 2022 року у справі № 265/2448/19, від 14 липня 2022 року у справі № 204/4341/17, від 08 червня 2022 року у справі № 369/13872/18.

Судом встановлено, що 17.01.2025 між ОСОБА_1 ( Позикодавець) та ОСОБА_2 ( Позичальник) укладено договір позики ( далі по тексту Договір) , що підтверджується договором позики від 17.01.2025 ( а.с. 20).

Відповідно до п.п. 1.1., 1.2. Договору, Позикодавець передає у власність Позичальникові грошові кошти у розмірі 350000,00 грн., а Позичальник зобовязується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Сума позики ( готівкові грошові кошти) передаються Позичальникові для власних потреб.

Згідно п.п. 2.1., 2.2., 2.3. Договору, позика надається Позикодавцем Позичальникові в сумі, вказаній у п. 1.1. цього Договору у день його підписання обома сторонами. Позика повертається Позичальником Позикодавцю протягом 30 календарних днів з дати укладання цього Договору. Позика вважається повернутою Позикодавцеві в момент зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок, вказаний у цьому Договорі.

Відповідно до п. 3.1. Договору, проценти від суми позики за цим Договором Позичальником не сплачується і цей Договір є безготівковим, тобто відсотки за користування позикою не нараховуються та не утримуються.

Факт отримання ОСОБА_2 суми позики у розмірі 350000,00 грн. та зобов`язання їх повернути у 30 денний строк підтверджується власноручно складеною розпискою (а.с.15).

Отже, з умов Договору позики від 17.01.2025 вбачається, що він містить умови про те, що кошти у сумі 350000,00 грн. отримані відповідачем саме у борг 17.01.2025 із зобов`язанням їх повернення у 30 денний строк , тобто до 15.02.2025.

З тексту розписки щодо отримання грошових коштів, складеною особисто відповідачем також містяться умови не лише про отримання грошових коштів, а й про строк їх повернення.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, а саме відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами статей 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 753/1349/20 зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що 17.01.2025 між ОСОБА_1 ( Позикодавець) та ОСОБА_2 ( Позичальник) укладено договір позики, відповідно до якого позивач надав ОСОБА_2 у борг грошові кошти у розмірі 350000,00 грн., які останній зобов`язувався повернути у 30 денний строк, тобто до 15.02.2025, однак коштів не повернув.

Оцінюючи аргументи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву про те, що на розписці, указані свідки, які заповнені зовсім другим почерком, те, що Позивач не приїжджав до Запорізької області для передачі грошових коштів, але в розписці написано, що кошти були видані готівкою та те, що дати в договорах позики та в розписці написані другою ручкою та в різні дати, різні почерки, підпис не співпадає з підписом в паспорті, суд виходить з наступного.

З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК України надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, не передання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

В разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, провадження № 14-203цс19).

Відповідач ОСОБА_2 під час розгляду справи таку презумпцію не спростував, таким чином право вимоги ОСОБА_1 до нього за договорами позики, яке виникло у позивача на підставі чинних правочинів, презюмується.

Згідно з частиною першою статті 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17)

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20.

При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15-ц (провадження № 61-3741св19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. Наслідки недійсного правочину також не застосовуються до правочину який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частин першої четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій

Стаття 76 ЦПК України визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18).

У даній справі відповідач не був позбавлений права на реалізацію процесуальних прав, шляхом подання клопотання про призначення почеркознавчої експертизи чи поданням окремого позову про недійсність правочину, але останній не скористався ними, у зв`язку з чим у судовому засіданні не знайшли підтвердження доводи відповідача, на які він посилався у відзиві на позовну заяву. Натомість факт укладання договору позики та його невиконання позичальником доведено належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання, позичені гроші позивачу у визначений строк не повернув, тому суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог стягнення заборгованості за договором позики від 17.01.2025 у розмірі 350000,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст.76-81,141,258,259,263-265,274-279, 280, 282, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Голуб Наталії Олександрівни до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 заборгованість за Договором позики від 17.01.2025 у розмірі 350000 ( триста п`ятдесят тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2800 ( дві тисячі вісімсот) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повний текст рішення складено 17.12.2025.

Суддя Н.В. Марченко