печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Вовк С.В.,

при секретарі судового засідання - Ємець Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку позовного провадження цивільну справу № 757/36873/23-ц за позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про відшкодування майнової та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного банку України (далі - відповідач, НБУ), в якому просить суд стягнути з відповідача на користь позивача майнову шкоду у розмірі 14090,63 євро, 35051,10 доларів США, моральну шкоду у розмірі 100000,00 грн, судові витрати та витрати на правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що між ним та ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» були укладеній договори банківських вкладів:

- договір N 3315883 про банківський строковий вклад (депозит) "Ініціативне літо" в іноземній валюті від 22.07.2014, згідно з умовами якого внесено на вкладний рахунок НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 14385,00 євро на строк з 22.07.2014 по 16.07.2015 з процентною ставкою 10,25 % річних;

- договір N 4069881 про банківський строковий вклад (депозит) "Цікавий" в іноземній валюті від 08.06.2015, згідно з умовами якого внесено на вкладний рахунок НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 360,00 євро на строк з 08.06.2015 по 18.01.2015 з процентною ставкою 10,25 % річних;

- договір N 384359 про банківський строковий вклад (депозит) "Цікавий" в іноземній валюті від 19.01.2015, згідно з умовами якого внесено на вкладний рахунок НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 205,00 євро на строк з 19.01.2015 по 18.05.2015 з автоматичною пролонгацією з 19.05.2015 по 17.09.2015 з процентною ставкою 7,00 % річних;

- договір N 396602 про банківський строковий вклад (депозит) "Цікавий без поповнення" в іноземній валюті від 30.03.2015, згідно з умовами якого внесено на вкладний рахунок НОМЕР_3 грошові кошти в сумі 270,00 євро на строк з 30.03.2015 по 02.07.2015 з процентною ставкою 9,00 % річних;

- договір N 334932 про банківський строковий вклад (депозит) "Ініціативне літо" в іноземній валюті від 08.06.2015, згідно з умовами якого внесено на вкладний рахунок НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 3277,00 доларів США на строк з 06.08.2014 по 31.02.2015, а у випадку автоматичної пролонгації по 30.07.2015 з процентною ставкою 11,5 % річних;

- договір N 358214 про банківський строковий вклад (депозит) "Партнерський депозитний" в іноземній валюті від 27.10.2014, згідно з умовами якого внесено на вкладний рахунок НОМЕР_3 грошові кошти в сумі 26820,00 доларів США на строк з 27.10.2014 по 31.10. 2015 з процентною ставкою 11,25 % річних;

- додатковий договір N 1 до договору N 358214 про поповнення банківського вкладу (депозиту) "Партнерський депозитний" на 223,00 долари США від 28.04.2015, згідно з умовами якого внесено на вкладний рахунок НОМЕР_3 грошові кошти в сумі 223,00 долари США. Сума вкладу по договору з 28.04.2015 становить 27043,00 долари США.

- договір N 391908 про банківський строковий вклад (депозит) "Ініціативне 10-річчя" в іноземній валюті від 24.02.2015. згідно з умовами якого внесено на вкладний рахунок НОМЕР_4 грошові кошти в сумі 115,00 євро на строк з 24.02.2015 по 04.06.2015 за умовами якого виплата процентів та повернення суми вкладу відбувається шляхом безготівкового перерахування на поточний рахунок № НОМЕР_5 .

На підставі постанови НБУ від 23.06.2015 N 408 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23 червня 2015 року прийнято рішення № 121 про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива». У подальшому, 21.05.2019 Правління НБУ прийняло рішення № 352-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Фінансова Ініціатива», на виконання якого виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) 22.05.2019 прийнято рішення № 1268 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Комерційний банк «Фінансова Ініціатива» та делегування повноважень ліквідатора банку».

17 червня 2020 року Верховний Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суд прийняв постанову у справі N 826/11415/16, згідно з якою залишив без змін судові рішення попередніх інстанцій про визнання протиправною та скасування постанови Правління НБУ від 23 червня 2015 року N 408 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" до категорії неплатоспроможних". За таких обставин, позивач вважає, що внаслідок такого неправомірного рішення НБУ йому було завдано майнову та моральну шкоду.

Ухвалою суду від 28.08.2023 відкрито провадження по справі за правилами загального провадження.

Представник відповідача - Булгаков С.В. подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував, оскільки позивачем не доведено, що внаслідок прийняття рішень/дій/бездіяльності НБУ порушеного його право як клієнта ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» на отримання коштів за договором банківського рахунку (депозиту), не доведено завдану шкоду та причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями та завданою шкодою. Вказує, що порушення права позивача щодо отримання коштів, розміщених на рахунках у ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», не відбулося, зважаючи на те, що триває процедура ліквідації ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива», здійснюється продаж активів банку, а за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку здійснюється задоволення вимог кредиторів у черговості, визначеній ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Ухвалою суду від 03.04.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

В судове засідання 11.12.2025 позивач не з`явився. Представник відповідача - Булгаков С.В. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував з викладених у відзиві підстав та просив в позові відмовити.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

На підставі постанови Правління НБУ від 23 червня 2015 року № 408 «Про віднесення ПАТ «Комерційний банк «Фінансова ініціатива» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією ФГВФО було прийнято рішення від 23 червня 2015 року № 121 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» та делегування повноважень тимчасового адміністратора», яким розпочато процедуру виведення банку з ринку, шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

21 травня 2019 року Правління НБУ прийняло рішення N 352-рш "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "КБ "Фінансова ініціатива".

22 травня 2019 року виконавча дирекція Фонду прийняла рішення N 1268 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "КБ "Фінансова Ініціатива" та делегування повноважень ліквідатора банку", згідно з яким розпочалася ліквідаційна процедура банку. Призначено уповноважену особу ФГВФО з делегуванням повноважень ліквідатора ПАТ «Комерційний банк «Фінансова Ініціатива», визначених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, статтями 37, 38, 47-52, 521, 53 Закону.

17 червня 2020 року Верховний Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суд прийняв постанову у справі N 826/11415/16, згідно з якою залишив без змін судові рішення попередніх інстанцій про визнання протиправною та скасування постанови Правління НБУ від 23 червня 2015 року N 408 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Фінансова ініціатива" до категорії неплатоспроможних".

Позивач надав суду копії договорів банківського вкладу, укладених між Позивачем та ПАТ "КБ "Фінансова ініціатива" (NN 331583, 406981, 384359, 396602, 334932, 358214 з додатковим договором № 1 до нього, 391908).

Проте, Позивачем не надано доказів наявності заборгованості ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» перед Позивачем за цими договорами або акцептованих (визнаних) його кредиторських вимог (довідку уповноваженої особи на ліквідацію ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива»).

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

При цьому, процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини.

Як визначено у п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними та цей закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку та примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Статтею 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх представникам та спадкоємцям у національній валюті України в готівковій або безготівковій формі не пізніше семи днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів закріплені у ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Згідно ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов`язань, є кредитором банку.

Отже, після запровадження Фондом гарантування вкладів фізичних осіб тимчасової адміністрації відносно неплатоспроможного банку з метою виведення його з ринку та в подальшому відкликання НБУ банківської ліцензії й переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів банку здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку.

Вказане стверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 20.01.2015 у справі № 6-2001цс15, в якій зазначено, що на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

У подальшому така правова позиція підтримана Верховним Судом, зокрема, у постанові від 10.04.2019 у справі № 182/7301/17 (провадження № 61-46092св18), у якій зазначається, що після введення у банку тимчасової адміністрації стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є неможливим. Акцептовані кредиторські вимоги не задовольняються за рахунок гарантованого державою відшкодування за вкладами, оскільки їх задоволення здійснюється у межах ліквідаційної процедури у порядку, визначеному статтею 52 Закону, за рахунок коштів, одержаних у результаті ліквідації та продажу майна банку.

У своїй постанові від 04.09.2019 у справі № 243/8557/16-ц (провадження № 61-15759св18) Верховний Суд зазначає, що задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку порушує в цілому баланс інтересів кредиторів банку та не узгоджується з положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», якими передбачено, що під час ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку визначається загальна сума його заборгованості перед кредиторами (пасив), формується ліквідаційна маса банку (актив) та здійснюється її реалізація з подальшим спрямуванням коштів, одержаних від продажу майна банку, на погашення акцептованих (визнаних) вимог кредиторів в порядку черговості відповідно до статті 52 цього Закону.

Отже, віднесення ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» до категорії неплатоспроможних фактично унеможливило виконання банком своїх зобов`язань щодо виплати вкладу та процентів позивачу.

Оскільки між позивачем та ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» виникли договірні відносини, то стягнення сум вкладів позивачем повинно відбуватися на підставі законодавства, що регулює правовідносини щодо повернення вкладу з урахуванням положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Отже, зобов`язання з відшкодування шкоди є безпосереднім наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових та майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. За своїм характером ці зобов`язання належать до роду недоговірних, тобто вони виникають поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин.

Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992«Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», обов`язковими підставами відшкодування матеріальної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.

Протиправна поведінка заподіювача шкоди полягає у порушенні правової норми, що виявляється у здійсненні заборонених правовою нормою дій або в утриманні в здійсненні наказів правової норми діяти певним чином.

Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тією безпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила збитки.

Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Перераховані складові для деліктних зобов`язань є обов`язковими. Відсутність хоча б одного елементу виключає відповідальність за завдану шкоду.

Відповідно до ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Банк не відповідає за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань у разі прийняття Національним банком України рішення про запровадження обмежень на діяльність банків, зупинення операцій по рахунках, арешту власних коштів банку на його рахунках уповноваженими органами державної влади. Учасники банку відповідають за зобов`язаннями банку згідно із законами України та статутом банку. Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку. Пов`язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність. Пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду.

Отже, доводи позивача, що Національний банк України має нести майнову відповідальність за зобов`язаннями неплатоспроможного банку є необґрунтованими.

Посилання позивача на ст. 1173 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів, не заслуговує на увагу з огляду на наступне.

Суб`єктами відповідальності, відповідно до ст. 1173 ЦК України, є органи державної влади або місцевого самоврядування, в яких реалізується їхня деліктність.

Згідно ст. 6 Конституції України, державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органами місцевого самоврядування відповідно до ст. 140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління.

В силу п. 3.1 рішення Конституційного суду України від 26.02.2009 № 6-рп/2009 у справі N 1-15/2009, Конституція України визначила правовий статус Національного банку України як центрального банку держави, основною функцією якого є забезпечення стабільності грошової одиниці України (стаття 99). Особливість юридичного статусу Національного банку України полягає в тому, що, з одного боку, він має публічно-правовий статус особливого центрального органу державного управління, самостійного у своїй діяльності від органів державної влади (статті 6, 7, 24, 25, 53 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 № 679-XIV, а з іншого - цивільно-правовий статус як юридичної особи, яка має відокремлене майно, що є об`єктом права державної власності і перебуває в його повному господарському віданні, та може вчиняти певні цивільно-правові правочини з комерційними банками, державою (статті 4, 29, 31, 42 Закону).

Отже, Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, самостійним у своїй діяльності від органів державної влади, тобто не є суб`єктом відповідальності в розумінні ст. 1173 ЦК України.

До того ж, у справах за ст. 1173 ЦК України суд, по-перше, встановлює невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування вимогам закону чи іншим правовим актам; по-друге, суд встановлює, чи порушуються суб`єктивні цивільні права й охоронювані законом інтереси фізичної або юридичної особи цим рішенням, дією чи бездіяльністю. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У спорі, що розглядаються, доведення самого факту наявності шкоди є передумовою для встановлення наявності порушеного цивільного права.

Крім того, як встановлено ст. 4 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк не відповідає за зобов`язаннями інших банків, а інші банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, крім випадків, коли вони добровільно беруть на себе такі зобов`язання.

Аналогічна норма закріплена у ст. 5 Закону України «Про банки та банківську діяльність», відповідно до якої Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором.

До функцій відповідача, перелік яких міститься у ст. ст. 6, 7 Закону України «Про Національний банк України», не належить вирішення спорів, що виникають у договірних відносинах між клієнтом і банком.

Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, позивачем не надано будь-яких достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження вини відповідача у доведенні ПАТ «КБ «Фінансова ініціатива» до неплатоспроможності та доказів заподіяння шкоди протиправними діями чи бездіяльністю відповідача, оскільки розмір вкладу не є розміром шкоди у розумінні ст. 1166 ЦК України, не доведено причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та неправомірними діями відповідача. Відтак, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки в позові відмовлено, а учасниками справи не надано доказів на підтвердження понесення інших судових витрат, то судові витрати, які підлягають розподілу між сторонами, відсутні.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 5, 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст. 2, 28, 36, 46, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст.ст. 2, 4, 6, 7 Закону України «Про Національний банк України», ст.ст. 11, 15, 16, 1058, 1166, 1173 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133, 141, 200, 259, 263-265, 273, 352-355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Національного банку України (м. Київ, вул. Інститутська, 9) про відшкодування майнової та моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя С. Вовк