Справа № 752/6762/25
Провадження № 2/752/5127/25
РІШЕННЯ

Іменем України

18 грудня 2025 року Голосіївський районний суд міста Києва в складі головуючого судді Слободянюк А.В., розглянувши в приміщенні суду в місті Києві в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути на свою користь з відповідачки матеріальні збитки, завдані внаслідок дорожньо-транспортні пригоди (далі - ДТП) у розмірі 48 193,38 грн, стягнути судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що є власником транспортного засобу марки «Lexus LS460 XF» державний номерний знак (далі - д.н.з) НОМЕР_1 . 02.06.2024 внаслідок ДТП його автомобіль було пошкоджено, ДТП сталась за участю забезпеченого транспортного засобу «Тоуоtа RAV4», д.н.з НОМЕР_2 , з вини водія ОСОБА_2 ..

Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 04.07.2024 (справа № 759/12091/24) у даній ДТП ОСОБА_2 визнано винною.

Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» (далі - ПАТ «НАСК «Оранта») було виплачено позивачу страхове відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу у розмірі 78 310,29 грн.

За матеріалами страхової справи вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу позивача, без урахування коефіцієнту фізичного зносу, склала 126 503,67 грн, а з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу - 78 310,29 грн

ТОВ «Віді Еліт» здійснило відновлювальний ремонт згідно акта виконаних робіт від 30.07.2024.

Направлена на адресу відповідачки претензія про відшкодування збитків у розмірі 48 193,38 грн залишилась без реагування.

У позові позивач вказує про очікуваний орієнтовний розмір витрат у зв`язку із наданням правничої допомоги.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21.03.2025 позовну заяву залишено без руху (а.с.21,22).

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17.04.2025 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. Витребувано від ПАТ «НАСК «Оранта» матеріали страхової справи (а.с.33-35).

Суд на адресу реєстрації відповідачки (а.с.20) направляв копії ухвали про відкриття провадження та позовної заяву з додатками. Поштове відправлення отримано відповідачем особисто 16 жовтня 2025 року (а.с. 82).

28 жовтня 2025 року до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшли письмові заперечення, які судом залишаються без розгляду, оскільки відповідачем не надано доказів їх направленням іншим учасникам справи (а.с. 83). Про обов`язок відповідача повідомити інших учасників справи про направлені до суду заяви по суті та надання до суду відповідних доказів про це, судом роз`яснювалось в ухвалі суду про відкриття провадження від 17 квітня 2025 року.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

З огляду на вищезазначене суд, на підставі ч. 5 ст. 279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Постановою Святошинського районного суду міста Києва від 04.07.2024 (справа № 759/12091/24) встановлено, що 02.06.2024 о 14:10 год. в м. Києві по просп. Ак. Палладіна (вул. Берковецька), водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Тойота», д.н.з НОМЕР_2 , не дотрималась безпечної дистанції та здійснила зіткнення з автомобілем «Рено», д.з.н. НОМЕР_3 , який зупинився попереду та який, у свою чергу, відкинуло на автомобіль «Міцубісі», д.з.н. НОМЕР_4 та автомобіль «Лексус» НОМЕР_1 . Водія ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, накладено штраф у розмірі 850,00 грн (а.с.8).

У відповідності з частини четвертої, шостої статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, позивач звільнений від доказування підстав для звернення до суду із вказаним позовом, оскільки останній має право на отримання страхового відшкодування, як потерпіла особа, та наявність вини в діях ОСОБА_2 у настанні дорожньо-транспортної пригоди в даному випадку встановлена і не підлягає доказуванню.

Власником транспортного засобу «Lexus LS», д.н.з. НОМЕР_1 , є ОСОБА_1 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 (а.с.51).

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Toyota RAV 4», д.н.з НОМЕР_2 , станом на дату ДТП була застрахована відповідно до полісу № АТ/4243167 у ПАТ «НАСК «ОРАНТА» (а.с.42).

Судом досліджено надані до суду матеріали страхової справи ПАТ «НАСК «ОРАНТА». Страховиком здійснено розрахунок страхового відшкодування на суму 74 093,41 грн на та суму 4 216,88 грн. Крім того, за розрахунком страховика, вартість відновлювального ремонту (без врахування зносу деталей, що замінюються) складає 126 503,67 грн (а.с.37-73).

Позивачем виплачено страхове відшкодування 78 310,29 грн, що підтверджено листами ПАТ «НАСК «ОРАНТА» та платіжними квитанціями (а.с. 59-62).

Матеріали страхової справи містять рахунок ТОВ «Віді-Еліт» № ЕЛюс-0016672 від 19.06.2024, де вартість відновлювального ремонту належного позивачу транспортного засобу автомобіля з урахуванням ПДВ складає 125 578, 26 грн (а.с.63,64).

Отже, різниця між виплатою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту становить 47 267,97 грн (125 578, 26 -78 310,29).

Відповідно до статті 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Спеціальним нормативно-правовим актом у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Договір обов`язкового страхування між відповідачкою та ПАТ «НАСК «ОРАНТА» був укладений 09.06.2023, а тому при вирішенні спору підлягає застосуванню Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» №1961- IV від 01 липня 2004 року.

Відповідно до статті 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону у разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно із статтями 29, 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого в порядку, встановленому законодавством.

Шкоду, пов`язану з утратою товарної вартості транспортного засобу, страховик не відшкодовує.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - комплекс операцій щодо відновлення справності або робото здатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів.

Якщо для відновлення пошкодженого у дорожньо-транспортній пригоді транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно-пошкодженого транспортного засобу.

Аналогічна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 331/6395/18.

Таким чином, коефіцієнт фізичного зносу застосовується лише для розрахунку суми страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а з винного водія підлягає стягненню різниця між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням.

Згідно з пунктом 36.1 статті 36 Закону страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку.

Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

В частині 2 статті 1192 ЦК України зазначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц та від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц звернуто увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу.

Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Тобто, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком.

Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах такої різниці.

Виходячи з того, що розмір збитку, завданого позивачу пошкодженням транспортного засобу внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений розмір страхового відшкодування, з відповідача , як винної особи, на користь позивачки підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Згідно із ч.ч. 2,5 ст.1187 Цивільного Кодексу (ЦК) України шкода, завдана джерелом, підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» при визначенні розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, слід враховувати, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.

Крім того, в постанові Верховного Суду від 22.04.2021 в справі № 759/7787/18 зазначено, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності.

Під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду.

У постанові Верховного Суду від 25.04.2018 в справі №760/5618/16 зазначено, що відсутність розрахункового документа за проведене відновлення транспортного засобу (ремонт) не є підставою для звільнення відповідача від виконання обов`язку та відшкодування реальних витрат, яких зазнав позивач відповідно до статті 22 ЦК України.

Верховний Суд у своєму висновку керується правилами частин першої та другої статті 22 ЦПК України, відповідно до яких реальними збитками є також витрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права, тобто такі дії, які настануть в майбутньому. Згідно із ч.ч. 2,5 ст.1187 Цивільного Кодексу (ЦК) України шкода, завдана джерелом, підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. .

За загальним правилом та з огляду на положення ст. 1192 ЦК України розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1994 року у справі «Ван де Гурк проти Нідерландів» (Van de Hurk v. the Netherlands), № 288) зазначено, що завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача 47 267,97 грн, що є різницею між вартості відновлювального ремонту транспортного засобу в сумі 125 578,26 грн та 78 310,29 грн страхового відшкодування.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України).

При зверненні до суду сплачено судовий збір в сумі 1 211,20 грн, що документально підтверджено (а.с.19).

Оскільки, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, що становить 98,97%, з відповідачки на користь позивачка підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 187,82 грн, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 12,13, 76-81, 89, 141, 264 - 265, 274, 279, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» про відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 47 267 (сорок сім тисяч двісті шістдесят сім) гривень 97 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 187,82 (одна тисяча сто вісімдесят сім) гривень 82 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, яким ухвалено оскаржуване судове рішення.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 .

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 .

Третя особа: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», адреса: м. Київ, вул. Здолбунівська, буд.7-Д, .

Повний текст судового рішення складено 18 грудня 2025 року.

Суддя А.В.Слободянюк