Справа № 712/4130/25
Провадження № 2/712/2411/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2025 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Пономаря В.О.,

за участі секретарів судового засідання Кеденко Я.О., Чумак Д.І., Васильєвої Д.А., Рясик Д.Д.,

позивача ОСОБА_1 ,

представників позивача ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

відповідача ОСОБА_4 ,

представників відповідача ОСОБА_5 , ОСОБА_6

третьої особи ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Наталія Василівна про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

1.1. Короткий виклад позиції позивача та відповідача

У квітні 2025 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 , приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. про визнання договору дарування недійсним.

На обґрунтування позову позивач вказує, що 01.10.2024 дізнався про тяжке онкологічне захворювання, після чого повідомив про це сина відповідача. За твердженням позивача, відповідач запропонував надати кошти на лікування у розмірі 20 000,00 доларів США за умови відчуження квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на його користь за договором купівлі-продажу.

Позивач стверджує, що 12.12.2024 відповідач, зловживаючи довірою, у період, коли позивач перебував після хіміо-гормоно-імунотерапії, привіз його до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. та надав на підпис договір дарування квартири замість узгодженого договору купівлі-продажу. При цьому обіцяні кошти у розмірі 20 000,00 доларів США відповідач не сплатив. У зв`язку з цим позивач вважає, що помилився щодо правової природи правочину (вважав, що укладає договір купівлі-продажу, а фактично підписав договір дарування) та не усвідомлював істотних умов і правових наслідків такого договору.

У зв`язку з наведеним позивач просить суд задовольнити позов та визнати недійсним договір дарування квартири від 12.12.2024, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. та зареєстрований у реєстрі за № 9904, із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Представник відповідача ОСОБА_5 у відзиві на позовну заяву заперечив проти позову ОСОБА_1 , зазначивши, що твердження позивача про укладення договору дарування помилково замість договору купівлі-продажу та про обіцянку сплатити 20 000,00 доларів США є бездоказовими. Про необхідність будь-якої оплати за набуття квартири у дар відповідачу стало відомо лише зі змісту позовної заяви. Наголошував, що договір дарування за своєю природою є безоплатним, а дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких майнових чи немайнових дій.

За доводами відзиву, під час посвідчення правочину волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. Вказувалося, що нотаріусом було надано позивачу для прочитання повний текст договору. Позивач його прочитав, звернув увагу на технічну помилку у написанні прізвища, однак не заявляв про намір укладати саме договір купівлі-продажу замість договору дарування. Окремо підкреслено, що дружина позивача ОСОБА_4 надала нотаріально посвідчену згоду на укладення договору дарування, що, на думку відповідача, підтверджує усвідомленість і узгодженість дій подружжя щодо розпорядження майном.

Відповідач послався на практику Верховного Суду щодо спорів про визнання правочинів недійсними з підстав помилки, зазначивши, що помилка має існувати саме на момент учинення правочину та повинна бути доведена належними і допустимими доказами. Помилка внаслідок власної недбалості, незнання закону чи неправильного його тлумачення не є підставою для недійсності правочину, а саме по собі захворювання не свідчить про вчинення договору під впливом помилки.

Крім того, у відзиві наведено пояснення щодо сімейних обставин та попередніх дій сторін, з яких відповідач робив висновок про наявність у батьків наміру саме подарувати майно відповідачу (зокрема, посилався на інші правочини дарування в сім`ї, оформлення довіреності для отримання дублікатів документів, а також на те, що спірна квартира була об`єктом спільної сумісної власності подружжя і розпорядження нею потребувало згоди другого з подружжя).

У прохальній частині відзиву відповідач, крім відмови у позові, просив скасувати заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 20.03.2025 (заборона вчинення дій щодо відчуження квартири), а також стягнути з позивача понесені відповідачем витрати на правничу допомогу (зазначав орієнтовний розмір 8000 грн і посилався на подання доказів витрат у порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Також зазначив, що відповідач як особа з інвалідністю ІІ групи звільнений від сплати судового збору (п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), на підтвердження чого додано копію пенсійного посвідчення.

Представник позивача Кучер Ю.В. у відповіді на відзив зазначила, що доводи відзиву не спростовують підстав позову та не доводять наявність у нього наміру безоплатно відчужити квартиру на користь відповідача.

Позивач заперечив твердження відповідача про те, що в жовтні 2024 року він разом із дружиною нібито вирішили подарувати майно, аби воно «не дісталося» сину ОСОБА_7 , та наголосив, що реальні обставини полягали в іншому: відповідач, зловживаючи довірою батьків, пообіцяв надати кошти на лікування в розмірі 20 000,00 доларів США, у зв`язку з чим позивач і третя особа вважали, що оформлюють саме відчуження квартири за домовленістю з оплатою, а не безоплатне дарування. При цьому зазначено, що 12.12.2024 під час укладення спірного правочину дружина позивача була присутня разом із ним з огляду на стан здоров`я позивача. Згоду на відчуження квартири як спільного майна подружжя вона надала, виходячи з переконання, що відповідач виконає домовленість щодо надання коштів на лікування. Позивач і третя особа, перебуваючи у родинних відносинах із відповідачем і довіряючи йому, не вчитувалися у документи та не ознайомлювалися з їх змістом, будучи впевненими у вчиненні правочину купівлі-продажу.

Позивач також вказав, що після того як обіцяні кошти від відповідача не були отримані, та усвідомивши факт ошукання, він і третя особа звернулися до правоохоронних органів; 04.04.2025 до ЄРДР внесено відомості за № 0001193 за ознаками ч. 4 ст. 190 КК України, досудове розслідування триває.

Представник відповідача ОСОБА_5 подав заперечення, у яких зазначено, що твердження позивача про існування домовленості щодо передачі відповідачем коштів в сумі 20 000,00 доларів США не підтверджені належними доказами, а договір дарування за своєю правовою природою є безоплатним. Наголосив, що дарувальник підтвердив розуміння правової природи правочину і того, що не має права вимагати від обдарованого будь-яких дій майнового чи немайнового характеру; натомість вимоги позивача фактично зводяться до отримання коштів, що, на думку відповідача, суперечить суті дарування.

Окремо відповідач заперечив значення для цієї цивільної справи посилань позивача на внесення відомостей до ЄРДР за ч. 4 ст. 190 КК України, зазначивши, що витяг з ЄРДР не є доказом вчинення кримінального правопорушення у розумінні цивільного процесу та не підтверджує обставин недійсності правочину в межах даного спору.

Крім того, відповідач навів пояснення сімейних обставин, з яких, на його думку, вбачається саме намір батьків передати майно відповідачу: зокрема, зазначив про тривалий конфлікт батьків із іншим сином ОСОБА_3 та про складення 18.10.2024 заповітів, у яких батьками висловлено бажання, щоб належне їм майно після смерті перейшло до ОСОБА_4 . Відповідач стверджував, що такі обставини узгоджуються з подальшим укладенням договору дарування і спростовують версію позивача про помилку щодо правової природи правочину.

1.2. Рух справи в суді першої інстанції, процесуальні рішення

Позовна заява ОСОБА_1 01.04.2025 надійшла до Соснівського районного суду м. Черкаси.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 02.04.2025 відкрито провадження у справі з визначенням здійснення розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Представником відповідача ОСОБА_5 01.05.2025 подано відзив на позовну заяву разом із клопотаннями про витребування доказів (задоволено ухвалою суду від 07.07.2025) та виклик свідка.

Представником позивача ОСОБА_2 01.05.2025 подано клопотання про долучення доказів, а також 09.05.2025 відповідь на відзив.

Представником відповідача ОСОБА_5 21.05.2025 подано заперечення, а також заяву про приєднання доказів.

Також 21.05.2025 до суду надійшло клопотання про залучення до справи третьої особи приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В., яке задоволено ухвалою суду від 04.06.2025.

Представником позивача ОСОБА_2 20.06.2025 подано клопотання про приєднання до справи доказів, яке ухвалою занесеною до протоколу судового засідання задоволено.

Також представником позивача ОСОБА_2 06.07.2025 подано клопотання про виклик та допит свідка, яке ухвалою занесеною до протоколу судового засідання задоволено.

Ухвалою суду від 07.07.2025 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Представником відповідача Оржеховською А.О. подано відзив на позов, який ухвалою від 17.10.2025, занесеною до протоколу судового засідання, залишено без розгляду у зв`язку з поданням його поза уставленим строком.

Суд 11.12.2025 перейшов до стадії ухвалення рішення.

1.3. Позиції сторін в судовому засіданні

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Пояснив, що у жовтні 2024 року дізнався про онкологічне захворювання та повідомив про це сина - відповідача ОСОБА_4 . За словами позивача, у зв`язку з необхідністю лікування між ним та відповідачем була досягнута домовленість, що відповідач набуде у власність належну позивачу квартиру за 20 000,00 доларів США. Позивач зазначив, що під час візиту до нотаріуса 12.12.2024 він підписав документ, не ознайомлюючись детально з його змістом, оскільки довіряв синові та був переконаний, що оформлюється відчуження квартири на умовах оплати. При цьому відповідач обіцяні кошти не передав, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду та наполягає, що під час укладення правочину помилився щодо його правової природи.

Представник позивача ОСОБА_2 позов підтримала та просила його задовольнити. Зазначала, що позивач та третя особа тривалий час працювали та накопичували майно, зокрема для забезпечення сім`ї, а після встановлення позивачеві тяжкого захворювання він звернувся до відповідача по допомогу. Представник позивача вказувала, що між сторонами існували довірливі родинні відносини, а передача квартири відповідачу, за твердженням позивача, обумовлювалася очікуванням отримання коштів на лікування. Наголошувала, що позивач не мав наміру безоплатно відчужувати квартиру, а підписаний 12.12.2024 договір, на переконання сторони позивача, був підписаний під впливом помилки щодо його виду та правових наслідків.

Представник позивача ОСОБА_3 також підтримав позовні вимоги. Пояснив, що, на його думку, твердження відповідача про мотиви укладення договору дарування, зокрема про нібито намір батьків подарувати майно через сімейні обставини, пов`язані з іншим сином, не відповідають дійсності. Зазначив, що батьки звернулися за допомогою до відповідача у зв`язку з хворобою позивача, однак після оформлення переходу права власності на квартиру відповідач, за твердженням сторони позивача, не надав обіцяних коштів.

Відповідач ОСОБА_4 проти позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що позивач під час укладення договору діяв усвідомлено, розумів значення своїх дій та мав намір подарувати спірну квартиру відповідачу. Вказував, що жодних домовленостей про оплату квартири, у тому числі про передачу 20 000,00 доларів США, не існувало, жодних розписок чи додаткових документів не складалося. Також зазначав, що позивач не перебував у стані, який би позбавляв його можливості усвідомлювати правові наслідки правочину, а сам факт подальшого конфлікту, на думку відповідача, не свідчить про наявність помилки на момент укладення договору.

Представник відповідача ОСОБА_5 проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити. Наголошував на безоплатній правовій природі договору дарування, дотриманні нотаріальної форми та відсутності належних і допустимих доказів на підтвердження обставин, на які посилається позивач, зокрема щодо домовленості про передачу коштів. Звертав увагу, що підстави недійсності правочину мають існувати на момент його вчинення та бути доведеними стороною позивача, а подальша зміна ставлення до наслідків договору не є підставою для визнання його недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_6 підтримала заперечення проти позову та зазначала, що сторони досягли згоди щодо істотних умов договору, мали належний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. Просила відмовити у задоволенні позову.

Третя особа ОСОБА_4 підтримала позовні вимоги та вважала за необхідне їх задовольнити.

Третя особа приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Н.В. у судове засідання не з`явилася, однак у письмовому повідомленні зазначила, що 12.12.2024 нею було посвідчено договір дарування квартири за реєстраційним № 9904. Перед підписанням сторони перебували в адекватному стані, текст правочину був прочитаний уголос, роз`яснено його зміст та правові наслідки, після чого сторони підписали договір із розшифруванням підписів.

2. Мотивувальна частина рішення

2.1. Положення законодавства, що регулюють спірні правовідносини, висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду

За змістом ст. 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Указаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

У постанові Верховного Суду від 03.10.2018 у справі № 759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування ст. 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив (постанови Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 947/32485/20, від 01.12.2022 у справі № 335/15805/17.

Верховний Суд неодноразово зауважував, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі, без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору, не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним (постанови Верховного Суду від 03.05.2022 у справі № 715/2513/19, від 26.10.2022 у справі № 947/32485/20, від 15.03.2023 у справі № 288/1366/21, від 15.11.2023 у справі № 308/8309/22, від 17.04.2024 у справі № 564/1067/22, від 25.04.2024 у справі № 336/6427/20, від 23.05.2024 у справі № 501/3591/21.

Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину не свідчать про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність (постанови Верховного Суду від 06.10.2021 у справі № 447/2297/19, від 15.03.2023 у справі № 288/1366/21, від 15.05.2023 у справі № 522/9246/19, від 02.08.2023 у справі № 138/246/22, від 25.04.2024 у справі № 336/6427/20, від 29.03.2024 у справі № 523/13811/21.

Згідно з ч. 1-3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (п. 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

2.2.Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини

Дослідивши подані письмові докази, суд установив, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні урології, нефрології та трансплантації КНП «Клінічного центру онкології, гематології, трансплантології та паліативної допомоги» Черкаської обласної ради (дата госпіталізації 04.10.2024, дата вибуття із стаціонару 11.10.2024), про що свідчить виписний епікриз.

Із зазначеного виписного епікризу вбачається, що у ОСОБА_1 діагностовано злоякісне новоутворення сечостатевих органів. Згідно з даними вказаного медичного документа діагноз підтверджувався, у тому числі гістологічно. У виписному епікризі відображено відомості про проведене лікування, а також подальші рекомендації щодо спостереження та медикаментозної терапії.

ОСОБА_1 та ОСОБА_8 18.10.2024 складено заповіти, відповідно до яких все своє майно вони заповідали ОСОБА_4 . У подальшому заповіти скасовано 12.02.2025.

Згідно із долученою до матеріалів справи копією договору дарування 12.12.2024 ОСОБА_1 подарував ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 . По всьому договору, обсягом два аркуші, слова «ДАРУВАЛЬНИК» та «ОБДАРОВАНИЙ» написано великими літерами.

Судом також досліджено нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_4 про надання згоди на дарування квартири АДРЕСА_2 , яка, зі змісту заяви, набута у зареєстрованому шлюбі; обдаровуваним зазначено їхнього сина ОСОБА_4 .

Крім того, судом установлено, що 24.10.2024 ОСОБА_1 видав довіреність, якою уповноважив ОСОБА_4 представляти його інтереси в установах та органах (зокрема з питань оформлення документів), із визначенням строку дії довіреності до 24.10.2025.

З поданого договору дарування житлового будинку та частки у праві власності на земельну ділянку вбачається, що 06.11.2024 ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок АДРЕСА_3 та частки у праві власності на земельну ділянку за вказаною адресою.

У подальшому 06.03.2025 у м. Черкаси укладено нотаріально посвідчений правочин, за яким ОСОБА_4 передав у дар, а ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними спорудами та 1/2 частку у праві власності на земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

Також у матеріалах міститься витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань у кримінальному провадженні № 0001193 від 04.04.2025 за ч. 4 ст. 190 КК України, яке зареєстровано за заявою ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про те, що в період часу листопад-грудень 2024 року їх сином ОСОБА_4 стосовно заявників вчинено шахрайські дії, в результаті чого вони втратили право власності на квартиру, приватний будинок, частину земельної ділянки, розташовані у м. Черкаси.

Свідок ОСОБА_4 пояснила, що раніше перебувала з відповідачем у дуже добрих стосунках, однак на теперішній час їхні стосунки стали неприязними. З позивачем вони мають двох синів - ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , між якими склалися неприязні взаємини. Із старшим сином ОСОБА_9 у позивача та свідка тривалий час були добрі стосунки. Свідок зазначила, що у жовтні 2024 року вони дізналися про онкологічне захворювання позивача, після чого вона повідомила про це ОСОБА_9 . Останній її запевнив, щоб вона не хвилювалася, пообіцяв зробити все необхідне для лікування батька. Свідок повідомила, що коштів на лікування не було, у зв`язку з чим, за її словами, обговорювалося питання відчуження квартири та пропонувалося, щоб ОСОБА_9 придбав квартиру за 20 000,00 доларів США. ОСОБА_9 , зі слів свідка, повідомив, що має 17 000,00 доларів США, а 3 000,00 доларів США зможе віддати пізніше. Свідок також вказала, що під час цієї розмови була присутня невістка ОСОБА_10 , якій було відомо про обговорення питання переходу права власності на квартиру. Окремо зазначила, що ОСОБА_9 також було подаровано будинок по АДРЕСА_3 . Щодо обставин укладення правочину свідок пояснила, що під час оформлення договору вона його не читала. При оформленні вона разом із позивачем перебували в коридорі (холі). Позивач також договір не читав. Свідок зазначила, що підписувала документи, зміст яких не знає, при цьому мала сприйняття, що квартиру передають одному із синів, а взамін очікують отримати кошти. За словами свідка, вони довіряли синові та під час підписання не вимагали у нього грошей. Згодом, коли звернулися до ОСОБА_9 , той повідомив, що таких грошей у нього немає. Свідок також зазначила, що у спірній квартирі ніхто не проживав. Лікування позивача обходиться приблизно у 10 000,00 грн на місяць.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що протягом останніх 15 років вона разом із чоловіком постійно допомагали позивачу та його дружині. Молодший син ОСОБА_7 , зі слів свідка, не допомагав. Свідок вказала, що у жовтні 2024 року після того, як стало відомо про хворобу позивача, було прийнято рішення подарувати належне майно, зокрема, квартиру та будинок, сину ОСОБА_9 , щоб воно не дісталося сину ОСОБА_7 . При цьому, за словами свідка, питання про сплату ОСОБА_9 коштів за квартиру не обговорювалося, і до отримання судової повістки розмов про необхідність сплати грошей не було. Свідок повідомила, що була присутня під час укладення договору дарування. З її слів, при наданні проєкту (чорнового варіанта) договору неодноразово наголошувалося, що це саме договір дарування. Свідок зазначила, що договір читали батько та мати, при цьому позивач звернув увагу на помилку в тексті. Розмов про гроші під час укладення договору, за твердженням свідка, не було. Свідок також пояснила, що після того, як про відчуження майна дізнався ОСОБА_7 , він телефонував, погрожував та чинив тиск на батьків, зокрема висловлював намір учинити самогубство у разі неповернення нерухомого майна. Під таким тиском Віктор «віддарував» будинок по АДРЕСА_3 . Свідок додала, що була в онкодиспансері під час обстеження позивача і лікар повідомив, що лікування є безкоштовним. Також ОСОБА_11 повідомила, що мати казала, що наразі кошти є, а у разі потреби вона повідомить. Окремо свідок зазначила, що у разі необхідності коштів на операцію ОСОБА_9 говорив, що продасть гараж і надасть гроші.

2.3.Оцінка аргументів, наведених учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову

Суд бере до уваги, що позовні вимоги обґрунтовані посиланням на наявність у позивача помилки щодо правової природи правочину (позивач вважав, що укладає договір купівлі-продажу, натомість підписав договір дарування), а також на обставини, пов`язані зі станом здоров`я та невиконанням відповідачем обіцянки надати кошти на лікування.

Разом із тим, саме по собі незадоволення наслідками укладеного правочину або зміна ставлення до нього після вчинення не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до приписів ст. 229 ЦК України, вирішальним є встановлення того, що істотна помилка існувала саме на момент укладення договору та вплинула на волевиявлення особи настільки, що за відсутності такої помилки правочин не був би вчинений.

Оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд не знаходить переконливих підтверджень доводів позивача про те, що під час укладення договору 12.12.2024 він не усвідомлював, що вчиняє саме договір дарування, або помилявся щодо його правової природи.

Так, із наданої копії договору дарування вбачається, що правочин укладено у нотаріальній формі, в тексті договору чітко визначені сторони як «дарувальник» та «обдарований», а також відображено безоплатний характер правочину. Окремо суд враховує, що розпорядження спірною квартирою, яка була об`єктом спільної сумісної власності подружжя, супроводжувалося наданням дружиною позивача нотаріально посвідченої згоди на відчуження квартири саме шляхом дарування на користь відповідача. Зміст такої згоди не містить жодних застережень про оплатність чи будь-які умови щодо передання коштів.

Суд критично оцінює аргументи позивача та третьої особи про те, що вони «не вчитувалися» в документи та фактично перебували в переконанні щодо укладення купівлі-продажу. Такі пояснення, по суті, зводяться до посилання на власну необачність під час підписання документів, тоді як ст. 229 ЦК України не допускає визнання правочину недійсним у разі, коли помилка є наслідком власної недбалості чи небажання ознайомитися зі змістом правочину.

Посилання позивача на обіцянку відповідача надати 20 000,00 доларів США суд оцінює як такі, що не підтверджені належними та допустимими доказами: матеріали справи не містять письмових домовленостей сторін, розписок, погодженого графіка або умов оплати. При цьому суд враховує, що за своєю правовою природою договір дарування є безоплатним, а встановлення обов`язку обдарованого вчинити на користь дарувальника майнові дії не відповідає суті дарування. Отже, навіть твердження про очікування отримання коштів у зв`язку з лікуванням саме по собі не доводить наявність помилки щодо природи укладеного правочину на момент його вчинення, а свідчить радше про мотиви та очікування позивача, яким закон не надає визначального значення для застосування ст. 229 ЦК України.

Оцінюючи показання свідків, суд враховує, що свідок ОСОБА_4 повідомила, що під час нотаріального оформлення договору не читала документ, а позивач, за її словами, також його не читав. При цьому вона зазначала про «сприйняття» щодо отримання коштів, водночас підтвердила, що під час підписання гроші не вимагалися. Такі пояснення вказують на суб`єктивне сприйняття та очікування, але не доводять об`єктивного факту істотної помилки щодо правової природи правочину саме у момент його укладення.

Натомість свідок ОСОБА_11 пояснила, що рішення про передання майна відповідачу приймалося після встановлення діагнозу позивача та з огляду на сімейні обставини, а під час нотаріального оформлення неодноразово наголошувалося, що укладається саме договір дарування, і питання про оплату не обговорювалося. Ці показання узгоджуються з наявними у матеріалах справи даними про попередні дії сторін (зокрема, складання 18.10.2024 заповітів на користь відповідача та подальше дарування його іншого майна), що в сукупності свідчить про сформований намір передати майно відповідачу саме безоплатно.

Крім того, суд бере до уваги повідомлення приватного нотаріуса, відповідно до якого під час посвідчення договору сторони перебували в адекватному стані, текст договору було прочитано вголос, роз`яснено зміст та правові наслідки, а сторони підтверджували розуміння того, що після дарування дарувальник не є власником майна.

Посилання позивача на наявність кримінального провадження та витяг з ЄРДР суд оцінює як такі, що не доводять вчинення відповідачем кримінального правопорушення або факту введення в оману чи помилки позивача у значенні ст. 229 ЦК України. Реєстрація відомостей у ЄРДР засвідчує лише початок досудового розслідування і не встановлює обставин, які мають преюдиційне значення для цієї цивільної справи.

Щодо стану здоров`я позивача суд зазначає, що надані медичні документи підтверджують наявність тяжкого захворювання та проходження лікування. Водночас позивач не заявляв підстав недійсності правочину, пов`язаних із відсутністю дієздатності чи нездатністю усвідомлювати значення своїх дій, і матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували, що на момент укладення договору 12.12.2024 його стан виключав можливість розуміти зміст і наслідки вчинюваного правочину. Отже, сам факт хвороби, без доведення саме істотної помилки щодо природи правочину, не є достатньою підставою для задоволення позову.

За таких обставин суд доходить висновку, що позивачем не доведено наявності істотної помилки щодо природи правочину на момент укладення договору дарування 12.12.2024, а тому відсутні правові підстави для визнання спірного договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

2.4. Розподіл судових витрат

Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, витрати зі сплати судового збору необхідно покласти на позивача.

2.5. Вирішення питання щодо заходів забезпечення позову

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.03.2025 у справі № 712/3429/25 задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, накладено заборону на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 68,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080, яка належить на підставі договору дарування ОСОБА_4 .

Заборонено будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 68,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080, яка належить на підставі договору дарування ОСОБА_4 .

Частинами 9-10 ЦПК України передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

З огляду не те, що суд дійшов висновку про необхідність повної відмови в задоволенні позову, вжиті заходи забезпечення позову підлягають скасуванню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 13, 49, 81, 89, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Наталія Василівна про визнання договору дарування недійсним,- залишити без задоволення.

Витрати зі сплати судового збору покласти на позивача.

Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 20.03.2025 у справі № 712/3429/25, а саме заборону будь-яким особам у будь-який спосіб вчиняти будь-які дії щодо відчуження квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 68,0 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080, яка належить на підставі договору дарування ОСОБА_4 , -скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 18.12.2025.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 .

Третя особа 1: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_4 .

Третя особа 2: приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Романій Наталія Василівна, адреса: бульв. Шевченка, 258, м. Черкаси.

Суддя В.О. Пономар