ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 451/1783/18

провадження № 61-158св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , законним представником яких є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

треті особи: ОСОБА_7 , Служба у справах дітей Трускавецької міської ради Львівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_8 , на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 26 серпня 2024 року у складі судді Семенишин О. З. та постанову Львівського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно.

Позовну заяву (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) обґрунтовано тим, що на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлю його батькові, ОСОБА_9 , який помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 , належав житловий будинок АДРЕСА_1 , в якому, крім його батька, проживали та були зареєстровані він та його мама ОСОБА_5 . Проживаючи разом

з батьками у будинку з 2004 року до 2018 року за їх згодою здійснював ремонтно-будівельні роботи, в результаті яких істотно покращено житловий будинок, зокрема, проведено будівельно-монтажні роботи, внутрішні роботи в кухні, ванній кімнаті, замінено сантехнічне обладнання, каналізацію, вентиляцію, здійснено ремонт стін, підлоги та стелі будинку, замінено дах, встановлені нові вікна та двері, а також побудовано господарські будівлі. Зазначав, що після проведених поліпшень житлового будинку суттєво змінилися характеристики об`єкта нерухомості, відтак в результаті проведення ремонтних робіт здійснені поліпшення, що призвели до утворення нової речі в розумінні Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Вказував, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, в тому числі внаслідок створення нового майна чи перероблення існуючої речі, а відтак наявні підстави для визнання за ним права спільної власності з визначенням його частки у спірному будинку, що становить 1/2 частки житлового будинку.

16 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Львівської області Степчук І. С. видано ОСОБА_5 свідоцтво про право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване в реєстрі за № 1636, як частку у праві спільної сумісної власності подружжя, та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/12 ідеальну частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, зареєстроване в реєстрі за № 1637, ОСОБА_6 - свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/36 ідеальних часток цього будинку, зареєстроване в реєстрі за № 1638, ОСОБА_2 - свідоцтво про право на спадщину за заповітом на

5/36 ідеальних часток цього будинку, зареєстроване в реєстрі за № 1639, ОСОБА_3 - свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/36 ідеальних часток цього будинку, зареєстроване в реєстрі за № 1640.

Позивач вважав неправомірним видачу відповідачам зазначених свідоцтв про право на спадщину та свідоцтва про право власності на спірне будинковолодіння, оскільки в результаті істотного поліпшення будинку, здійсненого за його кошти, він має право на відповідну частку в будинковолодінні, тому розмір часток спадкоємців та дружини померлого має визначатися з врахуванням його частки.

З урахуванням викладеного позивач просив суд:

- визнати за ним, ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності, видане 16 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Львівської області Степчук І. С., зареєстроване в реєстрі за № 1636, ОСОБА_5 на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться на АДРЕСА_1 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане

16 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Львівської області Степчук І. С., зареєстроване в реєстрі за № 1637, в частині права власності ОСОБА_5 на 1/12 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться на АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане

16 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Львівської області Степчук І. С., зареєстроване в реєстрі за № 1638, в частині права власності ОСОБА_6 на 5/36 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться на АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане

16 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Львівської області Степчук І. С., зареєстроване в реєстрі за № 1640, в частині права власності ОСОБА_3 на 5/36 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться на АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане

16 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Львівської області Степчук І. С., зареєстроване в реєстрі за № 1639, в частині права власності ОСОБА_2 на 5/36 частки житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться на АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 13 травня 2021 року залучено до участі у справі співвідповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 . Крім того, ОСОБА_7 залучено до участі у справі як третю особу на стороні позивача.

Радехівський районний суд Львівської області своєю ухвалою від 26 грудня

2022 року залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей Трускавецької міської ради.

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 26 серпня

2024 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду

від 25 листопада 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на майно, то суд першої інстанції відмовив у їх задоволенні, посилаючись на те, що проведення ремонтних робіт у будинку АДРЕСА_1 , відбувалося з прив`язкою до вже існуючого об`єкта нерухомості (будинку) з використанням його функціональних елементів, а тому не може свідчити про створення нової речі. Крім того, суд ураховував приписи частини першої, другої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якими передбачено, що кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше присвоюється реєстраційний номер, який

є індивідуальним, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. Суд дійшов висновку про безпідставність посилання сторони позивача на положення частини четвертої статті 332 ЦК України, оскільки в судовому засіданні не доведено створення нової речі.

Беручи до уваги, що позивач ОСОБА_1 не є власником спірного будинку, суд вказав, що такий спосіб захисту його прав є неналежним.

Також районний суд зазначив, що встановлені у справі обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 має право на відшкодування здійснених ним витрат на підставі положень статті 390 ЦК України. Разом із тим позивач обґрунтовував підстави позову набуттям ним права власності на спірний будинок на підставі частини четвертої статті 332 ЦК України. Суд дійшов висновку, що позивачем ОСОБА_1 неправильно обраний спосіб захисту, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право власності, то суд першої інстанції установив, що спадщину за заповітом у встановлені законом строки прийняли онуки спадкодавця: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , надавши приватному нотаріусу відповідні заяви. Дружина померлого ОСОБА_5 02 грудня 2018 року звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та із заявою про прийняття спадщини за законом на обов`язкову частку, про що їй нотаріусом були видані відповідні свідоцтва.

Приватний нотаріус Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І. С. видала відповідачам такі свідоцтва про право власності: ОСОБА_5 - свідоцтво про право власності на 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі № 1636, як частку у праві спільної сумісної власності подружжя; ОСОБА_5 - свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/12 ідеальну частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, зареєстроване в реєстрі № 1637; ОСОБА_6 - свідоцтво про право на спадщину по заповіту на 5/36 ідеальних часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі № 1638; ОСОБА_2 - свідоцтво про право на спадщину по заповіту на 5/36 ідеальних часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі № 1639; ОСОБА_3 - свідоцтво про право на спадщину по заповіту на 5/36 ідеальних часток житлового будинку

з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі № 1640.

Районний суд дійшов висновку, що при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірний будинок, приватний нотаріус діяла відповідно до вимог чинного законодавства та будь-яких порушень, що слугували б підставою для визнання свідоцтва недійсним, не вчинила. Позивач не надав суду належних та допустимих доказів для задоволення позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право власності, тому суд дійшов висновку, що зазначені вимоги

є необґрунтованим та безпідставними та відмовив у задоволенні позову також і в частині позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право власності.

Суд апеляційної інстанції залишив без задоволення апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_8 та залишив без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суд першої інстанції, які достатньо мотивовані, а оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У грудні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_8 , засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 26 серпня

2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2023 року у справі № 910/7918/20, від 28 травня 2019 року у справі № 924/60/18, від 08 квітня

2021 року у справі № 5023/5383/12, від 19 жовтня 2021 року у справі № 910/7918/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

У касаційній скарзі заявник також зазначає, що з висновків судової експертизи вбачається, що в результаті ремонтно-будівельних робіт була створена нова річ, тобто річ, яка має істотно інші ознаки у порівнянні з попереднім об`єктом та вартість переробки і створеної нової речі істотно перевищує вартість матеріалу. Проте суди попередніх інстанцій не спростували висновки експертиз та не навели жодних аргументів, чому вони не враховуються судом. Суди лише загально послалися на наявність реконструкції, як підстави для відмови у задоволенні позову, не врахувавши того факту, що позовні вимоги стосуються не лише житлового будинку, а й надвірних будівель та споруд, які є новоствореними та згідно з висновками експертиз є новою річчю. Посилаючись на норми статті 328, частини четвертої статті 368, статті 179, частини першої статті 332, частини першої статті 328 та частини четвертої статті 332 ЦК України, позивач вважає, що після проведених поліпшень та будівельних робіт суттєво змінилися характеристики об`єкта нерухомості. Таким чином, в результаті проведення ремонтних робіт були здійснені такі поліпшення, що призвели до створення нової речі. Зважаючи на те, що за згодою ОСОБА_9 та ОСОБА_5 здійснено поліпшення житлового будинку та будівництво новостворених надвірних будівель та споруд, внаслідок чого було створено нову річ, сторона позивача наполягає на тому, що необхідно визнати право спільної власності за ОСОБА_1 з визначенням його частки у цьому майні.

Щодо неналежного способу захисту, то заявник вказує, що право ОСОБА_1 звертатися із відповідним позовом про визнання прав власності на майно, що виникло в результаті переробки, передбачено в силу вимог закону і не залежить від того, за ким було зареєстровано право власності речі, що підлягала переробці.

Відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 ,

в інтересах якого діє представник ОСОБА_8., залишено без руху, надано час на усунення недоліків, зокрема заявнику необхідно було доплатити судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 9 508,30 грн.

У визначений в ухвалі строк ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник

ОСОБА_8., подав матеріали на усунення недоліків, зокрема квитанцію про доплату судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 451/1783/18 із Радехівського районного суду Львівської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У лютому 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 451/1783/18.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Свідоцтвом про право особистої власності на будівлю від 09 жовтня 1987 року, виданим на підставі рішення Радехівської районної Ради народних депутатів

від 21 травня 1987 року № 116, підтверджується, що домоволодіння, яке знаходиться на АДРЕСА_1 , належало ОСОБА_9 .

Відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 30 липня 2010 року № 228, реєстровий № 161, на АДРЕСА_1 , власником домоволодіння в АДРЕСА_1 був ОСОБА_9 , вартість житлового будинку станом на 30 жовтня 2010 року становила 165 761 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 , повторно виданим Червоноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області 12 липня

2018 року.

Зі спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_9 , випливає, що ним неодноразово складалися заповіти, в яких він призначав спадкоємцями його майна, в тому числі і ОСОБА_1 , останній заповіт ОСОБА_9 було складено та посвідчено ІНФОРМАЦІЯ_1 приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу Львівської області Ломакіною О. Я., за умовами якого все своє нерухоме майно, що буде належати йому на день смерті і на що за законом матиме право ОСОБА_9 , заповів внукам в рівних частках, тобто по 1/3 частці кожному, а саме, ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Матеріалами спадкової справи, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 , підтверджується, що спадщину за заповітом

у встановлені законом строки прийняли його онуки: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та

ОСОБА_3 , звернувшись до нотаріуса із заявою при прийняття спадщини, дружина померлого ОСОБА_5 , яка 02 грудня 2018 року звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та із заявою про прийняття спадщини за законом на обов`язкову частку, а також син померлого, ОСОБА_1 , який подав заяву про прийняття спадщини за законом, як спадкоємець першої черги за законом.

Зі спадкової справи виходить, що приватним нотаріусом Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І. С. були видані такі свідоцтва про право власності: ОСОБА_5 - свідоцтво про право власності на 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться

в АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі № 1636, як частку у праві спільної сумісної власності подружжя, та свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/12 ідеальну частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, зареєстроване в реєстрі № 1637 (право на обов`язкову частку); ОСОБА_6 - видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/36 ідеальних часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі № 1638; ОСОБА_2 - видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/36 ідеальних часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться

в АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі № 1639; ОСОБА_3 - видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 5/36 ідеальних часток житлового будинку

з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в

АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі № 1640.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, у період з 2004 року до 2018 року, за згодою ОСОБА_9 та ОСОБА_5 , здійснив ряд ремонтно-будівельних робіт, в результаті яких істотно був покращений вказаний житловий будинок, підтвердженням чого є відповідні розписки будівельників, які здійснювали монтажні роботи, відповідно до цих розписок на замовлення ОСОБА_1 були проведені будівельно-монтажні роботи щодо вказаного майна, зокрема внутрішні роботи в кухні, ванній кімнаті, було замінено сантехнічне обладнання, каналізація, вентиляція, а також здійснений ремонт стін, підлоги та стелі будинку та побудував господарські будівлі. Крім цього, за кошти позивача був замінений дах будинку на новий та встановлені нові вікна та двері. Вказані поліпшення також підтверджуються накладними, відповідними товарними чеками про придбання будівельних матеріалів.

З висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 18 жовтня 2022 року видно, що у процесі виконання ремонтно-будівельних робіт будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в основному були використані будівельні матеріали, згідно з товарними чеками, рахунками, вантажно-транспортними накладними, видатковими накладними та накладними, доданими представником позивача до клопотання про приєднання письмових доказів від 06 травня 2021 року, використані матеріали позначені словом «так» у таблиці № 1, наведеній на сторінках з 17 до 26 дослідницької частини висновку.

У висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи також зазначено, що у результаті здійснених ремонтно-будівельних робіт у житловому будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , в період з 2004 року до 2018 року мала місце переробка речі в нову річ (об`єкт). Ринкова вартість новоствореної речі (житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 ) станом на 03 червня 2024 року становить 1 319 830,00 грн (один мільйон триста дев`ятнадцять тисяч вісімсот тридцять грн 00 коп.), без ПДВ. Ринкова вартість проведених поліпшень житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 03 червня 2024 року, становить 804 224,00 грн (вісімсот чотири тисячі двісті двадцять чотири грн 00 коп.).

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Одним із способів виникнення права власності є специфікація або переробка, що означає створення нової речі шляхом переробки матеріалу, що належить іншій особі, а не тій, яка створила нову річ. Визначальною ознакою тут є не сам факт створення нової речі, а те, що нова річ створюється в результаті праці однієї особи з матеріалів, що належать іншій особі.

Правовідносини щодо виникнення права на нову річ, створену в результаті використання іншої речі (матеріалу), регламентовані положеннями статті 332 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що переробкою є використання однієї речі (матеріалу), в результаті чого створюється нова річ.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України

від 06 липня 2016 року у справі № 6-1213цс16, не є новоствореним об`єкт нерухомого майна, створений з прив`язкою до вже існуючої нерухомості,

з використанням її функціональних елементів.

Наведене дає підстави для висновку про те, що право власності на нову річ, виготовлену відповідно до статті 332 ЦК України внаслідок переробки іншої речі, може виникати лише у тому разі, якщо в результаті здійсненої переробки з`являється інший об`єкт, відмінний за своїми характеристиками, тобто об`єкт, який може бути кваліфікований як нова річ.

При цьому не може вважатися новою річчю (новоствореним об`єктом) об`єкт нерухомого майна, який перероблений з прив`язкою до вже існуючого нерухомого майна та з використанням функціональних елементів цього майна, тобто такий, що фактично є тим самим об`єктом з видозміненими загальними характеристиками.

Реконструкція також не має наслідком створення нової речі, оскільки створена

з прив`язкою до вже існуючої нерухомості з використанням її функціональних елементів, тому передчасно стверджувати, шо реконструйований об`єкт є іншим об`єктом нерухомості.

У цих висновках Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 28 травня 2019 року у справі № 924/60/18, від 08 квітня 2021 року у справі № 5023/5383/12, а також враховує подібні висновки Великої Палати Верховного Суду, що викладені в постанові від 06 червня 2018 року у справі № 569/1651/16-ц (провадження № 14-190цс18) та висновки Верховного Суду, що викладені в постанові від 30 травня 2018 року у справі № 5013/462/12.

Крім цього, Суд ураховує також приписи частин першої, другої статті 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якими передбачено, що кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше присвоюється реєстраційний номер, який є індивідуальним, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону.

За частиною першою статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються у разі: 1) знищення об`єкта нерухомого майна; 2) поділу, об`єднання об`єктів нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна; 3) державної реєстрації права власності на новостворений об`єкт нерухомого майна, щодо якого в Державному реєстрі прав відкрито розділ як на об`єкт незавершеного будівництва.

За змістом наведених норм реєстраційний номер нерухомого майна є незмінним протягом усього часу його існування, в той час як новоствореному об`єкту нерухомого майна надається свій власний індивідуальний номер.

У цьому висновку Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної від 28 травня 2019 року у справі № 924/60/18.

Відповідно до частини четвертої статті 332 ЦК України якщо вартість переробки

і створеної нової речі істотно перевищує вартість матеріалу, право власності на нову річ набуває за її бажанням особа, яка здійснила таку переробку.

Норма частини четвертої статті 332 ЦК України є спеціальною по відношенню до частин першої-другої наведеної статті, оскільки регулює суспільні відносини, пов`язані з набуттям особою права власності на перероблену річ не за будь-яких умов, а лише у випадку, якщо вартість переробки і створеної нової речі істотно перевищує вартість матеріалу (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 30 травня 2018 року у справі № 14/312).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій та шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням наведених норм та установлених судами обставинами справи, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що проведення ремонтних робіт у будинку АДРЕСА_1 , відбувалося з прив`язкою до вже існуючого об`єкта нерухомості (будинку) з використанням його функціональних елементів, а тому не може свідчити про створення нової речі.

Оскільки створення нової речі позивачем не доведено, то використання частини четвертої статті 332 ЦК України до спірних правовідносин є нерелевантним.

Разом з тим районний суд, ураховуючи поліпшення будинку та надвірних будівель, здійснені за рахунок ОСОБА_1 , слушно зауважив, що позивач має право на відшкодування здійснених ним витрат у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.

Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом

у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19).

Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).

Позов про визнання права власності пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав

і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову

є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна.

Вирішуючи спір про визнання права власності, потрібно враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності,

а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності

у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так

і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. (аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18).

Позивач у позові про визнання права власності - це особа, яка вже є власником,

а відповідачем - будь-яка особа, яка має сумнів у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Оскільки набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, у вирішенні спорів про право власності установленню підлягає з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду

від 27 листопада 2018 року у справі № 908/236/18).

Отже, позивач ОСОБА_1 , який не є власником спірного будинку, обрав неправильний (неналежний) спосіб захисту, що є підставою для відмови

у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності.

Щодо інших позовних вимог про визнання недійсними свідоцтв про право власності, то суди виходили із того, що приватний нотаріус Червоноградського міського нотаріального округу Степчук І. С. видала відповідачам такі свідоцтва про право власності: ОСОБА_5 - свідоцтво про право власності на

1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яке зареєстровано в реєстрі за № 1636, як частку у праві спільної сумісної власності подружжя, та свідоцтво про право на спадщину за законом на

1/12 ідеальну частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, яке зареєстроване в реєстрі за № 1637; ОСОБА_6 - свідоцтво про право на спадщину по заповіту на 5/36 ідеальних часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яке зареєстровано в реєстрі за № 1638; малолітньому ОСОБА_2 - свідоцтво про право на спадщину по заповіту на 5/36 ідеальних часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , зареєстровано в реєстрі № 1639; малолітній ОСОБА_3 - свідоцтво про право на спадщину по заповіту на 5/36 ідеальних часток житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 , яке зареєстровано

в реєстрі № 1640.

Тобто спадщину за заповітом у встановлені законом строки прийняли онуки спадкодавця: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , надавши приватному нотаріусу відповідні заяви. Дружина померлого ОСОБА_5 також звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та із заявою про прийняття спадщини за законом на обов`язкову частку, про що їй нотаріусом були видані відповідні свідоцтва.

Позивач звертався до суду з позовом про визнання недійсним заповіту, складеного ОСОБА_9 21 червня 2018 року, за яким він заповів все належне йому майно онукам ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , проте такий заповіт судом недійсним не визнавався.

Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до частини першої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, зазначені в заповіті.

За своєю юридичною природою свобода розпорядження власністю шляхом вчинення заповіту (свобода заповіту) є одним із основоположних принципів спадкового права, при цьому вона не є абсолютною. ЦК України визначено обмеження волі заповідача щодо права розпоряджатися власністю (обмеження принципу свободи заповіту) шляхом установлення права окремої категорії осіб на обов`язкову частку у спадщині.

Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

За правилами частини другої-третьої статті 1241 ЦК України до обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку

у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку.

Відповідно до пунктів 5.11, 5.12 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України

від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), визначено, що при визначенні розміру обов`язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так

і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. Якщо заповідана лише частина спадкового майна, обов`язкова частка визначається, виходячи із вартості всього спадкового майна, але виділяється обов`язковому спадкоємцю з тієї частки спадкового майна, що залишилась поза заповітом. Якщо частка майна, що залишилась не заповіданою, менша порівняно із розміром обов`язкової частки у спадщині, обов`язковий спадкоємець отримує частку, якої не вистачає, із заповіданої частини спадкового майна.

На підставі частини першої статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 66 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року, на майно, що переходить за правом спадкоємства до спадкоємців або держави, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини видається свідоцтво про право на спадщину.

Пунктами 4.12, 4.14, 4.15 глави 10 розділу 2 Порядку (у редакції, чинній на дату видачі спірних свідоцтв) передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу I цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Отже, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про помилковість твердження позивача про відсутність підстав для спадкування за заповітом, складеним його батьком ОСОБА_9 , та про неправильну видачу спадкоємцям за заповітом ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідоцтв про право на спадщину за заповітом, оскільки ОСОБА_9 , як власник нерухомого майна вправі був розпорядитися належною йому часткою у будинку, право власності на яку позивач не спростував. У свою чергу при видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спірний будинок приватний нотаріус діяла відповідно до вимог чинного законодавства та будь-яких порушень, що слугували б підставою для визнання свідоцтв недійсними, не вчинила.

Визнання недійсними свідоцтв про право власності та про право на спадщину за заповітом та за законом, позивач обґрунтовував тим, що йому належить право власності на 1/2 частку у спірному житловому будинку та господарських спорудах, тому оскаржувані ним свідоцтва не могли видаватися на належну йому частку

у праві власності на це будинковолодіння. Проте такі доводи ОСОБА_1 спростовуються тим, що суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку у праві власності на спірний будинок.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що в результаті ремонтно-будівельних робіт була створена нова річ,спростовуються установленими судами обставинами та матеріалами справи.

Такі доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами обставин і незгоди з оскаржуваним судовим рішенням про відмову у задоволенні позову, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду. Тому такі доводи відхиляються.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не надали належної оцінки висновкам експертиз, відхиляються, оскільки суди надали оцінку цим доказам у сукупності

з іншими доказами, про що свідчить текст оскаржуваних судових рішень.

Незгода заявника із судовими рішеннями, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

Посилання заявника на загальні висновки у постановах Верховного Суду

від 09 листопада 2023 року у справі № 910/7918/20, від 28 травня 2019 року

у справі № 924/60/18, від 08 квітня 2021 року у справі № 5023/5383/12,

від 19 жовтня 2021 року у справі № 910/7918/20 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановлені оскаржуваних рішень, оскільки фактичні обставини

у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судами

у розглядуваній справі.

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суди ухвалили судові рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У наведених заявником справах суди виходили із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення

у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені

у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої та апеляційної інстанцій.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваних судових рішень, зводяться до незгоди з висновками судів, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленими судовими рішеннями про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя,

у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ,

від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку

з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_8, залишити без задоволення.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 26 серпня 2024 року та постанову Львівського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

Р. А. Лідовець

Д. Д. Луспеник