Справа № 439/1292/21
Провадження №2/439/3/25
УХВАЛА

судового засідання

щодо вирішення питання про закриття провадження у справі

10 грудня 2025 року м. Броди

Бродівський районний суд Львівської області

у складі:

головуючого-судді Петейчук Б.М.,

з участю секретаря Ковальчук Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, постановив таку ухвалу.

Позивач: ОСОБА_2 звернувся до Бродівського районного суду Львівської області із позовними вимогами до відповідача: ОСОБА_3 , в яких просить суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за зобов`язанням, а саме: шістсот тисяч гривень попередньої оплати за товар; триста тисяч гривень штрафу та п`ятдесят дві тисячі вісімсот тридцять три гривні шість копійок пені.

У судовому засіданні представник відповідача Бевз Т.С. подала клопотання про закриття провадження у справі, у зв`язку із тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинна розглядатися за правилами господарського судочинства. Мотивувала своє клопотання тим, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 виникли правовідносини з приводу господарської діяльності, а саме підприємницької діяльності, оскільки поставка товару (зерна) за договором здійснювалась із метою отримання прибутку обома сторонами. Отже, між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виникли господарські правовідносини з приводу виконання договору поставки. А тому, така справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а повинна бути розглянута за правилами господарського судочинства. Про це свідчить, зокрема, той факт, що ОСОБА_2 є керівником ТОВ «АДВАНС ЗАХІД», а ОСОБА_3 є власником та уповноваженою особою на вчинення будь-яких юридичних дій від імені ТОВ «АГРО ФЕЛІКС». Між даними господарськими товариствами, були укладені господарські договори поставки зерна, які виконувались приблизно у той же строк, що передбачалось виконання за договором від 17.10.2018.

Представник позивача Улинець О.М. заперечувала проти закриття провадження у справі. Мотивувала це тим, що відносини між ТОВ «Агро Фелікс» та ТОВ «Адванс Захід» по договору №21/03/18/1 від 21.03.2018 року - є господарськими правовідносинами між юридичними особами. В той же час, у цьому випадку розписка від 17.10.2018 року видана однією фізичною особою іншій фізичній особі в рамках виконання договору № 17/10/18-1 від 17.10.2018 року укладеного між цими фізичними особами. Таким чином, ОСОБА_3 видаючи розписку від 17.10.2018 року, самостійно задекларував той факт, що грошові кошти в розмірі 600 000,00 грн. отримані ним від ОСОБА_2 в рамках зобов`язань, що виникли із договору № 17/10/18-1 від 17.10.2018 року. Також, згідно із договором №21/03/18/1 від 21 березня 2018 року, продавець зобов`язується передати у власність покупця, а покупець зобов`язується оплатити й прийняти товар, а саме: пшеницю, жито, кукурудзу також всі зернові культури. Крім того у договорі зазначено, що оплата у безготівковій формі. Тобто, розписка від 17.10.2018 року не може бути доказом передачі грошей за договором №21/03/18/1 від 21 березня 2018 року, оскільки відповідно до п.2.3. сторони встановили, що усі розрахунки за цим договором здійснюються в безготівковій формі. Тим більше, перша оплата за договором №21/03/18/1 від 21 березня 2018 рок мала б пройти після першої поставки, яка відбулась 14 лютого 2019 року відповідно до видаткової накладної №57. При цьому, розписка складена, ще 17.10.2018 року, коли ще зобов`язання за договором №21/03/18/1 від 21 березня 2018 року не виникали. Таким чином, розписка, ОСОБА_4 від 17.10.2018 року видана на виконання договору купівлі-продажу № 017/10/18-1 від 17.10.2018 року, укладеного між фізичною особою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не має жодного відношення до взаємовідносин, що виникли між ТОВ «Агро Фелікс» та ТОВ «Адванс Захід» в рамках договору купівлі продажу №21/03/18/1. 21.03.2018 року. Тому просить у задоволенні клопотання відмовити.

Заслухавши доводи представників сторін сторони, вивчивши докази суд приходить до переконання, що клопотання представника позивача підлягає до задоволення з огляду на наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Проте разом із предметним критерієм для визначення юрисдикції має враховуватися також суб`єктний критерій.

Згідно із частиною другою статті 4 ГПК України, юридичні особи та фізичні особи-підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За змістом частин першої, другої та третьої статті 3 ГК України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва-підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність). Діяльність негосподарюючих суб`єктів, спрямована на створення і підтримання необхідних матеріально-технічних умов їх функціонування, що здійснюється за участі або без участі суб`єктів господарювання, є господарчим забезпеченням діяльності негосподарюючих суб`єктів.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 712 ЦК України).

За змістом цього припису покупець за договором поставки придбаває товар у власність або для використання у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням. Отже, за загальним правилом договір поставки є господарським договором.

Господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 1 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України).

Верховний Суд у своїй постанові від 27 вересня 2023 року (єдиний унікальний номер справи: 756/9498/19) зробив правовий висновок про те, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні висновки.

Також, Верховний Суд у постанові від 17 січня 2024 року (єдиний унікальний номер справи: 756/42/20) зробив правовий висновок про те, що фізична особа, вчиняючи правочин від власного імені, може діяти з метою здійснення господарської (зокрема підприємницької) за змістом діяльності. В мотивувальній частині вказаного судового рішенні Верховний суд вказав, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 712 ЦК України). За змістом цього припису покупець за договором поставки придбаває товар у власність або для використання у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням. Отже, за загальним правилом договір поставки є господарським договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що наявність статусу підприємця не свідчить про те, що з моменту державної реєстрації фізичної особи підприємця така особа виступає як підприємець у всіх правовідносинах (див. висновки, сформульовані у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 2-7615/10, від 5 червня 2018 року у справі № 522/7909/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 216/181/16-ц, від 15 травня 2019 року у справі № 331/5054/15-ц). Так само фізична особа, вчиняючи правочин від власного імені, може діяти з метою здійснення господарської (зокрема підприємницької) за змістом діяльності.

Тому на основі наведеного, суд вважає, що для визначення юрисдикції суду слід брати до уваги те, чи було пов`язане придбання позивачем товару (зерна) з господарською, зокрема підприємницькою, діяльністю.

У цій справі, що розглядається, між фізичною особою ОСОБА_2 та фізичною особою ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу №17/10/18-1 від 17.10.2018, відповідно до якого ОСОБА_3 , як продавець зобов`язався передати товар пшеницю у власність покупцеві ОСОБА_2 із розрахунку вартості 1 тони пшениці 4000 гривень на загальну суму 600 тисяч гривень. Тобто, за цим договором передбачалось передати у власність ОСОБА_5 150 тон пшениці. Умовами наведеного договору визначено, що продавець транспортує товар, який складає предмет договір, партіями (частинами). Продавець зобов`язаний повідомити покупця про готовність відвантаження товару на складі (або іншому визначеному приміщені) покупця не пізніше ніж за три робочі дні до відповідного відвантаження. Наведений договір купівлі-продажу за №17/10/18-1 від 17 жовтня 2018 року не містить у собі жодної вказівки на те, що придбання товару здійснюється для особистого, домашнього або іншого використання, яке прямо чи опосередковано не пов?язане з підприємницькою діяльністю. Цим же договором визначено строк передачі товару у строк не пізніше 01.05.2019.

Проаналізувавши істотні умови цього договору, суд приходить до переконання, що за своєю правовою природою такий договір купівлі-продажу від 17.10.2018 є договором поставки (ст. 712 ЦК України).

Така обставина, з поміж іншого підтверджується і показами ОСОБА_2 , який був допитаний судом в статусі свідка, і пояснив, що метою укладення договору з його сторони було отримання прибутку в результаті подальшого перепродажу такого зерна. Тобто , товар (зерно) за цим договором придбавався ОСОБА_2 не для особистого, домашнього або іншого використання, а придбавався з однією метою здійснення господарської діяльності з метою отримання прибутку.

Окрім того, суд бере до уваги, що ОСОБА_2 є керівником Товариства з обмеженою відповідальністю «АДВАНС ЗАХІД» (ідентифікаційний код юридичної особи: 38767420), а ОСОБА_3 є власником та уповноваженою особою на вчинення будь-яких дій від імені Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРО ФЕЛІКС» (). Разом із цим, між відповідними господарськими товариствами, у 2018 році виникли господарські правовідносини, зокрема щодо поставки товару пшениці у кількості 163,81 тони за договором купівлі-продажу за№21/03/18/1 від 21 березня 2018 року, про що стороною відповідача надавалися суду на дослідження наявні документи, які підтверджують реальність господарської операції. Тобто, між Товариством обмеженою відповідальністю «АВАНС ЗАХІД» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРО ФЕЛІКС», до яких позивач та відповідач є афілійованими (пов`язаними) особами, існували господарські правовідносини (з 21 березня 2018 року).

І хоч у суду не має підстав вважати, що у цьому договорі №17/10/18-1 від 17 жовтня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли в інтересах юридичних осіб, які вони представляли під час інших правочинів між цими юридичними особами, надані суду докази дають підставу для обґрунтованого висновку, що сторони цього правочину укладаючи договір від 17.120.2018, який за своєю правовою природою є нічим іншим, як договором поставки, мали на меті отримання прибутку, а отже, здійснювали господарську діяльність.

За правилами статті 19 Цивільного процесуального кодексу України, цивільні суди розглядають спори, що виникають із цивільних, трудових, сімейних та інших приватноправових відносин.

Натомість норма статті 20 Господарського процесуального кодексу України відносить до юрисдикції господарських судів спори, що виникають між суб`єктами господарювання у зв`язку зі здійсненням ними господарської діяльності.

Враховуючи встановлені обставини справи, правовідносини між сторонами ґрунтувалися на економічній діяльності, спрямованій на отримання прибутку, і тому належать до сфери господарських правовідносин.

Відповідно до імперативних приписів пункту 1 частини 1 статті 255 Цивільного процесуального кодексу, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, враховуючи наведені обставини справи, можна зробити висновок, що характер спірних правовідносин є господарським, а тому, справа за позовом ОСОБА_2 не може бути розглянута в порядку цивільного судочинства, а підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

На підставі викладеного, керуючись статтями 49, 255, 256, 260, 279, 353ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Клопотання представника відповідача ОСОБА_1 про закриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, - задовольнити.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, - закрити, у зв`язку із тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснити позивачу, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими ж самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повна ухвала складена 15.12.2025.

Суддя Б.М. Петейчук