Справа № 541/2403/25
Провадження № 2-др/541/31/25
У Х В А Л А

іменем України

12 грудня 2025 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

за участю секретаря судового засідання Олешко Н.А.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачів ОСОБА_2 ,

представника відповідачки Дверницького В.Г.,

третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції заяву представника ОСОБА_4 адвоката Дверницького Віктора Георгійовича про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про встановлення земельного сервітуту,

встановив:

18 листопада 2025 року представник відповідачки ОСОБА_4 адвокат Дверницький В.Г. звернувся до суду із заявою про стягнення компенсації судових витрат відповідачки на правничу допомогу у справі № 541/2403/25 внаслідок необґрунтованих дій позивачів та просив постановити додаткове рішення у справі, яким стягнути з ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. Свої вимоги заявник мотивував тим, що ухвалою суду від 06 листопада 2025 року позовну заяву було залишено без розгляду і не вирішено питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених ОСОБА_4 . Вказані витрати були понесені відповідачкою у зв`язку із необґрунтованими діями позивачів, які подали завідомо безпідставний позов, за відсутності предмета спору та не усунули недоліків позовної заяви, не виконавши вимоги ухвали суду від 13 жовтня 2025 року, що стало підставою для залишення без розгляду їх позовної заяви.

В судовому засіданні представник відповідачки вимоги заяви підтримав, просив її задовольнити.

Позивачка ОСОБА_1 просила відмовити в задоволені заяви.

Представник позивачів просив відмовити в задоволені заяви з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Третя особа в задоволені заяви просила відмовити.

Заслухавши учасників процесу, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд прийшов до наступного.

20 червня 2025 року ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту, третя особа ОСОБА_3

27 червня 2025 року ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 26).

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 жовтня 2025 року позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору (а.с. 99).

06 листопада 2025 року позовну заяву було залишено без розгляду у зв`язку з не усуненнями недоліків, зазначених в ухвалі суду від 13 жовтня 2025 року (а.с. 114).

Ч. 6 ст. 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно ч. 1 ст. 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу, кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура (ч. 1 ст. 131-2 Основного Закону). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою, представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

На підтвердження розміру судових витрат представником відповідачки долучено акт про прийняття-передачу наданих юридичних послуг від 13 листопада 2025 року на суму 20 000 грн з деталізацією видів правової допомоги, договір про надання правової допомоги від 02 липня 2025 року, копію квитанції № 1/2/7 від 02 липня 2025 року про сплату ОСОБА_4 25 000 грн за договором № 02/07/25 від 02 липня 2025 року, розрахунок № 1 суми гонорару за надану правничу допомогу від 13 листопада 2025 року (а.с. 129-134).

Відповідно до положень ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, зокрема, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Положеннями ст. 142 ЦПК України встановлено порядок розподілу витрат у разі залишення позову без розгляду. У ч. 5 вказаної статті зазначено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Відтак відповідач відповідно до вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України має довести, а суд має встановити: які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необґрунтованими; чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду; чи мало місце зловживання процесуальними правами, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Норми ЦПК України не містять визначення, що слід вважати необґрунтованими діями сторони, проте є визначення зловживання учасниками процесу своїми процесуальними правами.

Зловживання правами характеризуються умислом порушити порядок цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти особливу форму цивільного процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу.

Аналіз ст.ст. 141, 142 ЦПК України дає підстави для висновку, що в разі залишення позову без розгляду та заявлення вимог про відшкодування витрат, пов`язаних з розглядом справи, суд зобов`язаний виходити з положень ч. 5 ст. 142 ЦПК України, оскільки вказана норма є спеціальною. При цьому заявнику необхідно довести, а суду встановити і зазначити про це в судовому рішенні (ухвалі суду), які саме необґрунтовані дії позивача були ним здійснені в ході розгляду справи та в чому вони виражені, тобто стягнення з позивача компенсації понесених учасником справи витрат у разі залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача. Зважаючи на те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, саме відповідач, звертаючись до суду із заявою про розподіл судових витрат, повинен обґрунтовано заявити про наявність витрат, які виникли у зв`язку із поданням позову до нього і у подальшому залишенням його без розгляду.

У Верховному Суді склалася стала та послідовна практика застосування цієї норми процесуального закону. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат у разі закриття провадження у справі (як і залишення позову без розгляду) можливе саме у випадку необґрунтованості дій позивача та звертала увагу, що сам по собі факт закриття провадження у справі/залишення позову без розгляду не підтверджує ні відсутність спору позивача з відповідачем, ні відсутність предмету спору, ні свідоме порушення позивачем правил підсудності та не свідчить про наявність безумовних підстав для компенсації судових витрат відповідачу.

Верховний Суд також неодноразово вказував, що поняття «необґрунтованість дій позивача» не є тотожним таким поняттям як «зловживання правом», «неправомірність дій» або «встановлення того, що спір виник внаслідок необґрунтованих дій позивача». Окрім того, поняття «необґрунтовані дії позивача» не є тотожним поняттю «необґрунтований позов», адже законодавець свідомо визначив як підставу для компенсації саме дії позивача, які є необґрунтованими, а не заяву по суті спору, тобто предметом дослідження в даному випадку не може бути надання оцінки обґрунтованості позовних вимог, яка здійснюється судом при прийнятті рішення по суті спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 зазначила, що при компенсації правничих витрат відповідача у справі за рахунок позивача із застосуванням ч. 5 ст. 130 ГПК України (ч. 5 ст. 142 ЦПК України) має бути встановлена необґрунтованість дій позивача, пов`язаних з розглядом справи, та необхідність понесення витрат відповідачем з надання правничої допомоги в порушеній позивачем справі (необхідність ознайомлення адвокатом з матеріалами справи, подання відзиву відповідачем у справі, участь адвоката в судових засіданнях, вчинення дій щодо збирання доказів та інше).

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі звернулися до суду з метою захисту своїх прав шляхом встановлення земельного сервітуту.

Суд не може трактувати звернення ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 із позовом зловживанням, оскільки особі гарантується право на звернення до суду за захистом та право на позов.

Доступ до суду є правом особи, гарантованим зокрема ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 55, ст. 124 Конституції України, п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, незалежно від обґрунтованості позову.

Звернення позивачів до суду за захистом порушеного права, а також їх дії, направлені на такий захист, не можуть свідчити про зловживання ними своїми процесуальними правами та не можуть вважатися необґрунтованими та тягнути за собою обов`язок позивачів відшкодувати понесені відповідачем витрати на правову допомогу.

Сам по собі факт залишення позову без розгляду не може бути підставою для задоволення вимог відповідача про компенсацію здійснених ним витрат.

Оскільки в судовому засіданні не становлено підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 5 ст. 142 ЦПК України, на яку посилається представник відповідачки, у задоволенні заяви про винесення додаткового рішення слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 15, 44, 81, 133, 142, 270, ЦПК України, суд

ухвалив:

Відмовити у прийнятті додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про встановлення земельного сервітуту.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня складення ухвали.

Повний текст ухвали складно 17 грудня 2025 року.

Суддя: О. М. Вірченко