Справа № 135/1235/25
Провадження № 2/135/560/25
РІШЕННЯ

Іменем України

15.12.2025 Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Корнієнка О.М.,

з участю секретаря судових засідань Кузьміних О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Ладижин Вінницької області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.02.2015 між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №200206504.

20.07.2020 між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір №7_БМ, відповідно до умов якого ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «Банк Михайлівський», в тому числі і за кредитним договором №200206504.

Відповідно до Кредитного реєстру до Договору відступлення прав вимоги №7_БМ ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №200206504 в сумі 40 682,27 грн, з яких: 10 199,66 грн заборгованість за кредитом; 20 889,15 грн заборгованість за відсотками; 2 795,44 грн сума збитків з урахуванням 3% річних; 6 798,02 грн - сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань.

Таким чином, ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ «Діджи Фінанс» за кредитним договором №200206504 в розмірі 40 682,27 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача та стягнути судові витрати.

У судове засідання представник позивача не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. У поданій до суду заяві представник позивача просив розгляд справи провести за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що спочатку брала кошти в кредит, де був кредитний ліміт 5000 грн. Потім збільшувала кредитний ліміт. В 2016 році банк їй повідомив, що перебуває в процесі ліквідації. Вказала, що це вже третя установа, яка хоче стягнути з неї ці кошти, до цього їй вже виставляли вимоги по поверненню коштів інші юридичні особи, але вона нікому не платила за пред`явлені ними вимоги. Вказала, що не платить кошти, бо не має довіри до цих установ, які змінювались.

Представник відповідача адвокат Рябокінь В.О. заперечив проти позову, подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позові. Посилається на те, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в підтвердження обґрунтованості заявленого розміру заборгованості. Вважає, що без наявності в матеріалах справи вказаного кредитного договору та невід`ємних додатків за підписом відповідача, а також без первинних бухгалтерських документів в підтвердження обґрунтованості заявленого позивачем розміру позовних вимог, відсутні правові підстави для стягнення зазначеної заборгованості. Виписки з карткового рахунку відповідача, а також розрахунку заборгованості позивачем до суду не надано. Відтак єдиним документом, де зазначений розмір кредитної заборгованості, є додаток №1 до договору факторингу №7_БМ від 20 липня 2020 року, в якому зазначено, що ТОВ «Діджи Фінанс» набуло право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №200206504 від 2 лютого 2015 року зі строком закінчення 2 лютого 2020 року, сума заборгованості за тілом кредиту становить 20 889,15 грн, заборгованість за доходами 31 088,81 грн. Зазначений документ не є належним доказом наявності заборгованості. Зауважує, що позивач мав можливість додати до позовної заяви документальне обґрунтування кредитної заборгованості, зокрема виписку по особовому рахунку позичальника та детальний розрахунок, на підставі яких суд був би спроможний самостійно здійснити перерахунок кредитної заборгованості.

Окремо представник відповідача подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. У ній просив застосувати позовну давність у даній справі, у зв`язку з чим відмовити позивачу у задоволенні позову. Вважає, що строк звернення до суду у позивача до ОСОБА_1 закінчився 01.03.2020, а спір між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «ФК «Фагор» не є підставою для його поновлення. Протягом заявленого позивачем періоду стягнення заборгованості відповідачем не здійснювалась будь-яка сплата на погашення заборгованості, а відтак позовна давність не переривалась. Тому, застосовуючи позовну давність, вважає незаконною та необґрунтованою вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором, що складає 31 088,81 грн.

Відповідно до ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив такі обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що 02.02.2015 між Публічним акціонерним товариством «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір у формі заяви (оферти) №200206504 про надання та використання платіжної картки МС Debit, рахунок картки: НОМЕР_1 , процентна ставка 58,8% на залишок заборгованості по кредиту.

Умовами договору передбачено, що ОСОБА_1 пропонує банку укласти з нею договір про надання та використання платіжної картки в рамках якого: відкрити на її ім`я поточний рахунок, операції за якими можуть здійснюватися з використанням електронного платіжного засобу (валюта рахунку - гривня), що буде використовуватися в рамках договору про картку, в тому числі для розміщення коштів та відображення операцій, здійснених з використанням картки з дебетно-кредитним порядком обслуговування рахунку; випустити на ім`я відповідача платіжну картку, тип якої вказано в ОП заяви; для здійснення операцій за рахунком картки, сума яких перевищує залишок грошових коштів на рахунку картки, встановити ліміт, в межах якого позичальник має право здійснювати операції з використанням картки за рахунок наданого банком кредиту під операції з карткою та здійснювати у відповідності до статті 1069 ЦК України кредитування рахунку картки.

Згідно договору сторонами узгоджено, що позичальнику видається кредитна картка «Мкредитка (неіменна)». Здійснення банківських операцій відбувається на умовах, викладених в Заяві, Умовах надання та обслуговування платіжних карток банку, зазначених в ОП заяви та Тарифах по картках банку.

02.02.2015 ОСОБА_1 підписала анкету №1200352, в якій зазначено загальну інформацію про кредит, контактну інформацію, адресу реєстрації клієнта; адресу фактичного місця проживання або перебування; додаткову контакту інформацію (третя особа), інформацію про місце роботи; дані про доходи та витрати, майно).

Крім того, 02.02.2015 ОСОБА_1 була підписана довідка про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту в рамках карткового продукту «Кредитна картка+Кредитка (не іменна)», в якій означені умови надання кредиту, процентна ставка, строк кредиту та порядок його погашення.

Позивачем також надано тарифи по продукту «МКредитка», в яких визначений строк дії картки, тарифікація операцій за рахунком, а також відсоткові ставки та комісійні винагороди банку. Вказані тарифи також підписані ОСОБА_1 . Зокрема, у довідці про умови кредитування зазначено, що строк кредитування становить 5 років.

02.02.2015 ОСОБА_1 отримала платіжну картку ПАТ «Банк Михайлівський», рахунок картки № НОМЕР_1 , що підтверджується розпискою про отримання платіжної картки та/або ПІН-коду.

Також у зв`язку з укладенням договору про надання та використання платіжної картки № НОМЕР_2 між відповідачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Страхова Компанія «М-Лайф» укладено Договір добровільного страхування життя (програма страхування від нещасних випадків держателів платіжних карток) від 02.02.2015. Строк страхування складає 60 місяців, закінчення дії договору страхування 02.02.2020 року.

ОСОБА_1 користувалась кредитними коштами. Дана обставина визнається відповідачем.

Крім того, згідно виписки по кредитному рахунку, що додана позивачем, видно, що позичальник використовував кредитні кошти. Однак кредитні кошти не повернула позичальнику.

В зв`язку з цим, станом на 20.07.2020 (дата передачі права вимоги за Договором відступлення права вимоги №7_БМ) у ОСОБА_1 виникла заборгованість перед Товариством за кредитним договором №200206504 від 02.02.2015.

20.07.2020 між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено Договір відступлення прав вимоги №7_БМ, відповідно до умов якого ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права вимоги до відповідача за кредитним договором, укладеним між ПАТ «Банк Михайлівський» та ОСОБА_1 .

Відповідно до п.1 Договору відступлення прав вимоги №7_БМ за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників та/або заставодавців (іпотекодавців) та/або/ поручителів та/або фізичних осіб, зазначених у Додатку №1 до цього Договору, надалі за текстом Боржники, включаючи права вимоги до правонаступників Боржників, спадкоємців Боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки Боржників, за кредитними договорами та/або договорами поруки та/або договорами іпотеки (іпотечними договорами) та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку №1 до цього Договору.

Позивач вказує, що відповідно до Додатку №1 Реєстру кредитних договорів до Договору відступлення прав вимоги №7_БМ ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до відповідача за кредитним договором №200206504 в сумі 31 088,81 грн, з яких: 10 199,66 грн заборгованість за кредитом; 20 889,15 грн заборгованість за відсотками.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Згідно з статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним (що відповідає належному виконанню відповідно до ст. 516 ЦК України). Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Встановлено, що ТОВ «Діджи Фінанс» має право вимоги до ОСОБА_1 на підставі укладеного Договору відступлення права вимоги №7_БМ від 20.07.2020.

Позивачем на підтвердження наявності заборгованості та її розміру подано до суду виписку по картковому рахунку відповідача за період з 23.05.2016 по 27.07.2020, відповідно до якої сума заборгованості за кредитом станом на 27.07.2020 за основною сумою становить 10 199,66 грн, також зазначено про наявність боргу по відсотках.

Виписка по особовому рахунку за кредитним договором №200206504 надана суду позивачем, є належним та допустимим доказом щодо заборгованості відповідача за неповерненою сумою кредиту в розмірі 10 199,66 грн.

Відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 даного Закону.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Тобто, доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені вищевказаним Законом.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19.

Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц.

Відтак, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодних документів на підтвердження розміру заборгованості є безпідставними в частині підтвердження розміру боргу за сумою отриманих в кредит коштів. Оскільки така сума боргу за тілом кредиту належно підтверджується відповідною випискою з особового рахунку клієнта.

Доказів щодо належного виконання умов кредитного договору відповідачем суду не надано, наданий позивачем розрахунок заборгованості за тілом кредиту не спростовано. При цьому відповідач не заперечує, що отримувала кошти в кредит, а також не заперечує що не здійснила повне погашення кредиту.

Разом з тим, позивачем не надано детальний розрахунок нарахування відсотків за користування кредитними коштами в межах строку дії кредитного договору.

Яким чином нараховані відсотки за кредитом, ні з позовної заяви, ні з доданих до неї документів незрозуміло. Зокрема, за відсутності належним чином підтвердженого розрахунку, невідомо помісячно з якої суми заборгованості нараховувались проценти, незрозуміло, за якою відсотковою ставкою проводилось їх нарахування.

За таких обставин, суд сам позбавлений можливості провести власний розрахунок розміру заборгованості по відсоткам, а також не може перевірити правильність зазначеної позивачем суми заборгованості по процентам.

Позивач долучив до позовної заяви Додаток №1 до Договору відступлення прав вимоги №7_БМ Реєстр кредитних договорів, згідно якого зазначено, що відповідач ОСОБА_1 має заборгованість за кредитним договором №200206504в сумі 31 088,81 грн, з яких: 10 199,66 грн заборгованість за основним зобов`язанням; 20 889,15 грн заборгованість за відсотками. Однак даний Реєстр не являється належним доказом, який підтверджує наявну заборгованість відповідача за нарахованими відсотками в сумі 20 889,15 грн.

У такому разі в матеріалах справи відсутні будь-які докази, згідно з якими суд міг би встановити заборгованість за відсотками та порядок її нарахування, що у свою чергу унеможливлює встановлення наявності підстав для стягнення з відповідача суми заборгованості за відсотками в розмірі 20 889,15 грн.

Крім того, слід відмітити, що позивачем не враховано неможливість нарахування відсотків, передбачених договором, після закінчення строку дії договору.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

До таких висновків дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12.

Строк дії договору згідно довідки про умови кредитування становить 5 років, тому нарахування процентів після закінчення строку дії договору 02.02.2020 позивачем не відповідає нормам чинного законодавства.

Оскільки позивачем не наданий детальний розрахунок нарахування відсотків за користування кредитними коштами саме в межах строку дії кредитного договору, виписка по кредиту із визначеними сумами відсотків охоплює період, який перевищує строк дії договору, суд позбавлений можливості перевірити правильність такого розрахунку та ухвалити законне й обґрунтоване рішення у цій частині.

Таким чином, ТОВ «Діджи Фінанс» доведено належними та допустимими доказами розмір заборгованості ОСОБА_1 тільки по тілу кредиту у сумі 10 199,66 грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних витрат на суму за період з березня 2019 року по лютий 2022 року та 3 % річних, суд зазначає наступне.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено вказані вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних витрат за період з березня 2019 року по 23 лютого 2022 року.

Суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат від простроченої суми заборгованості відповідають положенням законодавства.

Так, позивачем надано розрахунок, за яким заборгованість відповідача за період з березня 2019 року по 23 лютого 2022 року становить 31088,81 грн і з цього розміру заборгованості розраховано інфляційні втрати та 3% річних.

Разом з тим, як уже було судом встановлено, заборгованість відповідача за нарахованими відсотками в розмірі 20 889,15 грн не була доведена позивачем.

Отже, обчислення інфляційних втрат та 3% річних повинно здійснюватися від суми заборгованості відповідача за неповерненим тілом кредиту в розмірі 10 199,66 грн.

За розрахунками проведеними судом інфляційні втрати складають суму в розмірі 2 230,3 (10 199,66 х 1,21866444 - 10 199,66 = 2 230,3) грн.

Щодо 3% річних, то за розрахунками проведеними судом стягненню з відповідача підлягає сума в розмірі 917,96 грн за 3 роки (1095 днів) (10 199,66 х 3 х 1095 : 365 : 100=917,96)

Одночасно позивач просить поновити йому строк позовної давності для подання позову до суду обґрунтовуючи тим, що наявність тривалого судового спору щодо приналежності права вимоги кредитору, а саме спору у справі № 910/11298/16 господарського суду міста Києва за позовом ПАТ «Банк Михайлівський» (ухвалою Господарського суду від 03 вересня 2020 року замінено на правонаступника ТОВ «Діджи Фінанс») до ТОВ «ФК «Плеяда», ТОВ «ФК «Фагор», за участі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Національного банку України про застосування наслідків нікчемності договору факторингу від 19 травня 2016 року № 1905 укладеного між ПАТ «Банк Михайлівський» та ТОВ «ФК «Плеяда», визнання недійсним договору факторингу від 20 травня 2016 року № 1, укладеного між ТОВ «ФК «Плеяда» та ТОВ «ФК «Фагор», що в свою чергу унеможливлювало у межах встановленого строку звернутися з позовом до суду.

Крім того, підставами для поновлення строку позовної давності позивач зазначає введення урядом України карантину, у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Відповідач просить відмовити в позові, застосувавши строк позовної давності.

Відтак, щодо строку позовної давності суд виходить з такого.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався й закінчився 30 червня 2023 року.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, п. 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Поряд з цим, у період дії карантину в Україні було введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», строк якого неодноразово продовжувався та триває досі.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19 (який був чинний на день звернення до суду із позовом), відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259 (позовна давність), 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Отже, законодавцем з метою забезпечення визначеного Конституцією України права на доступ до суду передбачено продовження на період дії воєнного стану строку, протягом якого особа може реалізувати своє право на звернення до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.

Верховний Суд у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 727/4133/22 вказав, що загальна позовна давність, перебіг якої припав на період дії в Україні правового режиму воєнного стану, продовжена законодавцем на період дії такого правового режиму. Водночас продовження строків свідчить, що їх перебіг, який відбувається у період дії воєнного стану, не зараховується при обчисленні.

З урахуванням того, що з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року на всій території України тривав карантин, а із 24 лютого 2022 року та на момент подання позивачем у цій справі позовної заяви про стягнення заборгованості (28 листопада 2023 року) в Україні вже діяв правовий режим воєнного стану, то відповідно до п. 12 та п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України позивач не пропустив позовну давність, визначену ст. 257 ЦК України, тому підстав для відмови у задоволенні позову у зв`язку з її пропуском у суду першої інстанції не було.

Відтак, враховуючи, що трирічний строк у межах якого позивач міг звернутись до суду із позовом про стягнення основної суми заборгованості припав на період після дії встановленого Кабінетом Міністрів України карантину з 12 березня 2020 року, беручи до уваги введення в Україні режиму воєнного стану 24 лютого 2022 року, позивачем не пропущено строк позовної давності.

Відтак, доводи відповідача про застосування строку позовної давності є безпідставними в частині вимог позивача про стягнення основної суми боргу по кредиту.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ТОВ «Діджи Фінанс» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №200206504 в розмірі: 10 199,66 грн заборгованість за кредитом; 917,96 грн сума збитків з урахуванням 3% річних; 2 230,3 грн - сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань. Таким чином, позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитом підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. По даній справі позивачем сплачено судовий збір 2 422,40 грн та понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн, що підтверджується договором про надання правової допомоги №26 від 15.02.2024, Актом про підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом від 01.08.2025 та детальним описом виконаних адвокатом робіт.

Оскільки позовні вимоги задоволено частково, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати мають бути присуджені позивачеві з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Позивач пред`явив позов на загальну суму 40 682,27 грн. Позов задоволено на суму 13 347,92 грн. Відтак, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме 3 091,5 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 526, 530, 629, 1054 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 76, 80, 81, 89, 141, 258-259 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (м.Київ, вул.Авіаконструктора Ігоря Сікорського, 8, ) заборгованість за кредитним договором №200206504 від 02.02.2015 у розмірі 10199,66 грн, три проценти річних в розмірі 917,96 грн, та інфляційні втрати в розмірі 2230,3 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» 3 091,5 грн судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Суддя