ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року

м. Київ

справа № 295/5888/23

провадження № 61-383св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області та ОСОБА_3 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Панасенко Валентин Петрович, на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2024 року у складі судді Лєдньова Д. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Коломієць О. С., Талько О. Б.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в якому просив:

визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 20 вересня 2017 року № 6-5950/14-17-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» (зі змінами, внесеними наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 05 жовтня 2017 року № 6-6321/14-17-СГ);

скасувати рішення про державну реєстрацію права власності та запис про проведену державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:2016 площею 0,0894 га за ОСОБА_2 ;

витребувати у ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0894 га з кадастровим номером :07:002:2016 та скасувати відомості про речове право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 01 листопада 2017 року№ 23129165.

В обґрунтування позову ОСОБА_4 посилався на те, що його батьку ОСОБА_5 на підставі Державного акта на право приватної власності на землю від 19 травня 1997 року серії І-ЖТ № 043534, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2369, на праві власності належала земельна ділянка, загальною площею 0,0600 га, що розташована на території АДРЕСА_1 та передана для обслуговування жилого будинку і господарських будівель.

Кадастровий номер цій земельній ділянці не присвоювався, оскільки на час видачі батькові вказаного вище державного акта на право приватної власності на землю система Державного земельного кадастру ще не функціонувала.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач та інші спадкоємці ОСОБА_6 : ОСОБА_7 (дружина спадкодавця), ОСОБА_8 (інший син спадкодавця) уклали договір про поділ спадщини, за умовами якого ціла земельна ділянка № НОМЕР_1 , площею 0,0600 га, для обслуговування жилого будинку і господарських будівель за адресою: АДРЕСА_2 переходить у власністьпозивача.

З метою отримання кадастрового номеру він ( ОСОБА_4 ) звернувся до Житомирської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру».

Однак, при виїзді на місцевість для здійснення геодезичної зйомки землевпорядником Житомирської регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру» встановлено, що зовнішні межі землекористування земельної ділянки його батька накладаються на земельнуділянкуплощею 0,0894 га з кадастровим номером :07:002:2016.

Як з`ясувалося, земельна ділянка з кадастровим номером :07:002:2016 була надана у власність ОСОБА_2 для індивідуального садівництва згідно з наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 20 вересня 2017 року № 6-5950/14-17-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність».

Разом із цим, належна ОСОБА_9 на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0600 га, яка накладається на земельну ділянку площею 0,0894 га з кадастровим номером :07:002:2016, у його батька не вилучалася, право приватної власності на неї не припинялося, державний акт на право приватної власності на землю від 19 травня 1997 року серії І-ЖТ № 043534 не скасовувався та недійсним не визнавався.

Таким чином, передача земельної ділянки, яка належала ОСОБА_9 , у власність іншим особам суперечить вимогам законодавства України.

Позивач стверджує, що про надання іншій особі у власність земельної ділянки, яка належала його батькові, він дізнався лише у 2022 році після звернення до землевпорядної організації.

Вважає, що незаконність передачі у власність земельної ділянки, яка вже перебувала у приватній власності іншого громадянина, є підставою для визнання недійсним та скасування відповідного наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про надання земельної ділянки у власність.

Оскільки на підставі договору купівлі-продажу від 11 листопада 2017 року власником земельної ділянки з кадастровим номером :07:002:2016 площею 0,0894 га став ОСОБА_3 , позивач вважає, що наявні підстави і для витребування у останнього спірної земельної ділянки та скасуваннявідомостей про речове право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 01 листопада 2017 року № 23129165.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2024 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року, позов задоволено частково.

Скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» № 6-5950/14-17-СГ від 20 вересня 2017 року (зі змінами, внесеними наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області № 6-6321/14-17-СГ від 05 жовтня 2017 року).

Скасовано державну реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 23129165 від 01 листопада 2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_3 , Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на користь ОСОБА_4 судовий збір пропорційно до задоволених вимог в сумі по 1 252,53 грн з кожного.

У задоволенні інших вимог відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що земельна ділянка площею 0,0600 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , була набута батьком позивача - ОСОБА_5 у 1997 році у порядку реалізації права на безоплатне отримання земельної ділянки. Матеріали справи не містять доказів про визнання рішення виконкому Житомирської міської ради від 24 квітня 1997 року або державного акта від 19 травня 1997 року недійсними або їх скасування у судовому порядку, а також доказів вилучення цієї земельної ділянки у встановленому законом порядку.

Суди встановили накладення земельної ділянки, переданої у власність відповідача ОСОБА_2 на підставі оспорюваного наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, на земельну ділянку, площею 0,0600 га, яка розташована на території АДРЕСА_1 , та належала ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на землю серії І-ЖТ № 043534 від 19 травня 1997 року.

На підставі викладеного, суди дійшли висновку про необхідність захисту порушених прав позивача, як спадкоємця ОСОБА_5 , шляхом скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» № 6-5950/14-17-СГ від 20 вересня 2017 року.

Разом із цим, суди вказали, що, починаючи з 16 січня 2020 року в контексті положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виконанню підлягають судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У зв`язку із цим, приймаючи до уваги факт відчуження земельної ділянки площею 0,0894 газ кадастровим номером :07:002:2016 ОСОБА_10 на користь ОСОБА_3 , суди вважали, що ефективним способом захиступрав позивача є заявлена ним вимога про скасування державноїреєстрації права власності ОСОБА_3 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 23129165 від 01 листопада 2017 року, яка є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Разом із тим, приймаючи до уваги, що на земельну ділянку, належну ОСОБА_5 , відбулось часткове накладення земельної ділянки, переданої ОСОБА_2 (0,0511 га із загальної площі 0,0600 га), суди вважали, що в разі витребування земельної ділянки з кадастровим номером:07:002:2016 виникатимуть ознаки правової невизначеності, а отже інші позовні вимоги не є належними та ефективним.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

07 січня 2025 року ОСОБА_3 , в інтересах якого діє представник - адвокат Панасенко В. П., через засоби поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

09 січня 2025 року Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

14 лютого 2025 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить вказані вище касаційні скарги залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на їх законність та обгрунтованість.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Панасенко В. П., та витребувано матеріали цивільної справи.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою за касаційною скаргою Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області.

17 червня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Судами встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів від 24 квітня 1997 року № 214 ОСОБА_5 19 травня 1997 року видано державний акт на право приватної власності на землю серії І-ЖТ № 043534 зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2369, та передана у приватну власність земельна ділянка площею 0,0600 га, розташована на території АДРЕСА_1 , для обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 від 26 квітня 2018 року.

Позивач ОСОБА_4 є сином ОСОБА_5 , а отже є спадкоємцем ОСОБА_5 першої черги за законом. Іншими спадкоємцями першої черги за законом є: ОСОБА_7 (дружина померлого) та ОСОБА_8 (другий син померлого).

Всі вказані спадкоємці прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 та уклали між собою договір про поділ спадщини, за умовами якого земельна ділянка, загальною площею 0,0600 га, яка передана спадкодавцю для обслуговування жилого будинку і господарських будівель та розташована за адресою: АДРЕСА_1 , переходить у власність ОСОБА_4 , тобто до позивача.

З метою отримання кадастрового номеру вказаної земельної ділянки позивач звернувся до Житомирської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», однак при виїзді на місцевість землевпорядником встановлено, що зовнішні межі землекористування земельної ділянки, зареєстрованої за спадкодавцем ОСОБА_11 накладаються наземельнуділянкуплощею 0,0894 га з кадастровим номером :07:002:2016.

Встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 20 вересня 2017 року № 6-5950/14-17-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для індивідуального садівництва ОСОБА_2 на території Житомирського району за межами населених пунктів Іванівської сільської ради та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0,0450 га (кадастровий номер :07:002:2016) для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Житомирського району, за межами населених пунктів Іванівської сільської ради.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 05 жовтня 2017 року № 6-6321/14-17-СГ «Про внесення змін до наказу Головного управління від 20 вересня 2017 року № 6-5950/14-17-СГ» у наказі від 20 вересня 2017 року № 6-5950/14-17-СГ замінені слова «загальною площею 0,0450 га» на слова «загальною площею 0,0894 га».

Право власності за ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером :07:002:2016 зареєстровано державним реєстратором Тетерівської сільської ради Житомирського району Житомирської області 24 жовтня 2017 року за № 23023513 .

На підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2017 року земельна ділянка з кадастровим номером :07:002:2016 була відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , номер відомостей про речове право згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно- 23129165.

Із висновку експерта ТзОВ «Підприємство «Житомирземпроект» від 22 січня 2024 року № 542/23-24 за результатами проведення земельно-технічної експертизи вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_3 із кадастровим номером :07:002:2016 накладається на земельну ділянку загальною площею 0,0600 га, що розташована на території АДРЕСА_1 , та належить ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на землю серії І-ЖТ № 043534 від 19 травня 1997 року. Площа накладення становить 0,0511 га.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга ОСОБА_12 підлягає задоволенню.

Касаційна скарга Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту

(див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Шляхом вчинення провадження у справах суд здійснює захист осіб, права

й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором (пункти 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17 (провадження № 12-89гс19)).

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від

22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5), від 11 вересня

2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 90), від 15 вересня 2020 року

у справі № 469/1044/17 (пункт 68)).

Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункт 40)).

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 13 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня

2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року

у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі

№ 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55) та ін.).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

Обрання позивачем неналежного або неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19(пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 155)).

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

Крім того, Велика Палата Верховного Судуу своїх постановах від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)) неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням норм статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад,

з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив.

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

У справі, яка переглядається, встановлено, що позивач як спадкоємець ОСОБА_6 звернувся до суду з метою відновлення володіння спірною земельною ділянкою, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на землю серії І-ЖТ № 043534 від 19 травня 1997 року.

Належна позивачу земельна ділянка частково накладається на земельну ділянку відповідача ОСОБА_3 .

Площа накладення становить 0,0511 га, що підтверджується висновком експерта ТзОВ «Підприємство «Житомирземпроект» від 22 січня 2024 року № 542/23-24, складеного за результатами проведення земельно-технічної експертизи.

У пункті 145 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) зазначено, що «[…] у спорах з подібними обставинами належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається».

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що «витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. Для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ «Укрзалізниця» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності Особи».

У постанові від 08 листопада 2023 року у справі № 141/843/20 (провадження № № 61-8687св22) Верховний Суд виклав правовий висновок, що спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього. Подібні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12, постанові Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі № 203/4638/20, провадження № 61-4402св23.

При таких обставинах, вконтексті обставин справи, що є предметом касаційного розгляду, та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту є позов речово-правового характеру, а саме віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить ОСОБА_13 як спадкоємцю ОСОБА_6 та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції наведеного не врахував та, з огляду на вказані вище правові позиції Великої Палати Верховного Суду, дійшов передчасного висновку в частині вирішення вимог позову про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, зокрема щодо мотивів вирішення позову в цій частині.

Водночас судом належним чином не досліджено питання щодо ефективності всіх інших позовних вимог ОСОБА_14 .

Суд апеляційної інстанції при апеляційному перегляді справи вказані недоліки місцевого суду не виправив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

За викладених обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи для нового розгляду до суду першої інстанції.

Розподіл судових витрат не здійснюється, оскільки Верховний Суд направляє справу на новий розгляд, не ухвалюючи судового рішення по суті спору.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє його представник - адвокат Панасенко Валентин Петрович, задовольнити.

Касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11 квітня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов