УХВАЛА

10 грудня 2025 року

місто Київ

справа № 142/1/23

провадження № 14-137цс25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Погрібного С. О.,

суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гімона М. М., Ємця А. А., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.

перевірила наявність підстав для передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду

цивільної справи за позовом керівника Тульчинської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави до Студенянської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Сільськогосподарського виробничого кооперативу пайовиків «Колос» про витребування земельної ділянки

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 01 липня 2024 року, постановлене суддею Гринишиною А. А., та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 вересня 2024 року, ухвалену колегією суддів у складі Шемети Т. М., Берегового О. Ю., Ковальчука О. В.,

УСТАНОВИЛА:

І. ФАБУЛА СПРАВИ

Стислий виклад вимог позивача

1. Керівник Тульчинської окружної прокуратури Вінницької області (далі - прокурор) в інтересах держави у січні 2023 року звернувся до суду з позовом до Студенянської сільської ради Тульчинського району Вінницької області (далі - Студенянська сільська рада), ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Сільськогосподарського виробничого кооперативу пайовиків «Колос» (далі - СВКП «Колос»), у якому просив витребувати у ОСОБА_2 та СВКП «Колос» на користь територіальної громади в особі Студенянської сільської ради земельну ділянку площею 2,00 га з кадастровим номером :02:001:0616, що розташована за межами с. Болган на території Студенянської сільської ради.

2. Позивач обґрунтовував пред`явлений позов тим, що наказом від 07 червня 2019 року № 2-9175/15-19-СГ Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі - ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області) надало у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,00 га з кадастровим номером :01:003:0218 для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області (далі - Степанівська сільська рада), право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07 червня 2019 року.

3. Рішенням від 22 червня 2021 року № 714 Студенянська сільська рада надала у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,000 га з кадастровим номером :02:001:0616 для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами с. Болган на території Студенянської сільської ради, право власності на яку за ним зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01 липня 2021 року.

4. Прокурор зазначив, що Студенянська сільська рада, приймаючи оспорюване рішення, не перевірила, а ОСОБА_1 не повідомив, що він вже реалізував своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Відтак рішення Студенянської сільської ради від 22 червня 2021 року № 714 у частині надання земельної ділянки ОСОБА_1 суперечить нормам чинного законодавства, порушує інтереси держави та є незаконним.

5. Позивач повідомив, що приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Стеблюк Наталія Володимирівна (далі - приватний нотаріус) 15 липня 2021 року посвідчила договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , та зареєструвала за ОСОБА_2 право власності на неї.

6. Державний реєстратор Студенянської сільської ради Молодиченко Ольга Іванівна (далі - державний реєстратор) 09 лютого 2022 року зареєструвала договір оренди землі від 11 січня 2022 року № 1073, укладений між ОСОБА_2 та СВКП «Колос», строк дії якого до 11 січня 2032 року.

7. Прокурор підсумував, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності внаслідок незаконного повторного використання ОСОБА_1 права на безоплатну приватизацію земельної ділянки одного виду використання, тобто поза волею власника цієї земельної ділянки, а саме держави.

8. Оскільки ОСОБА_1 всупереч вимогам статей 116, 118, 121 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) отримав у власність земельну ділянку в порядку приватизації неправомірно, то він не мав права відчужувати її ОСОБА_2 , а тому ця земельна ділянка вибула з володіння власника всупереч інтересам територіальної громади та, відповідно, держави. Тому згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) ця земельна ділянка підлягає витребуванню від ОСОБА_2 як добросовісного набувача та від СВКП «Колос».

Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій

9. Рішенням від 01 липня 2024 року, яке залишене без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 12 вересня 2024 року, Піщанський районний суд Вінницької області задовольнив позов прокурора.

Суд витребував в ОСОБА_2 та СВКП «Колос» на користь територіальної громади в особі Студенянської сільської ради земельну ділянку площею 2,00 га з кадастровим номером :02:001:0616, що розташована за межами с. Болган на території Студенянської сільської ради. Здійснив розподіл судових витрат.

10. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовував рішення тим, що ОСОБА_1 на час отримання спірної земельної ділянки на підставі рішення Студенянської сільської ради від 22 червня 2021 року № 714 вже використав своє право на безоплатну приватизацію землі, набувши безоплатно у 2019 році земельну ділянку з кадастровим номером :01:003:0218, у зв`язку із чим зазначене рішення є незаконним, а земельна ділянка вибула з власності держави поза її волею. Відтак в цій справі підлягають застосуванню положення статті 388 ЦК України, а земельна ділянка - витребуванню як в особи, в якої така перебуває у власності, так і в орендаря на користь територіальної громади.

11. Суди першої та апеляційної інстанцій стверджували, що дійсно під час прийняття рішення від 22 червня 2021 року № 714 Студенянська сільська рада як розпорядник земель не виконала належним чином свої обов`язки та не перевірила, чи мав право ОСОБА_1 отримати безкоштовно у приватну власність земельну ділянку. Проте й ОСОБА_1 також достовірно знав, що він уже скористався правом безоплатної приватизації земельної ділянки з таким цільовим призначенням, право власності на яку було зареєстроване за ним 07 червня 2019 року.

12. Разом з тим суди наголосили, що ОСОБА_2 , купуючи земельну ділянку з кадастровим номером :02:001:0616, проявивши розумну обачність, міг безперешкодно перевірити правову історію цієї земельної ділянки та дізнатися, що її набувач ОСОБА_1 двічі набув у приватну власність земельні ділянки одного й того ж виду, а норма безоплатної приватизації земельних ділянок (не більше 2,00 га для ведення особистого селянського господарства) є відомою та закріплена в пункті «б» частини першої статті 121 ЗК України.

13. За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій вважали, що витребування земельної ділянки в ОСОБА_2 не становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), оскільки ОСОБА_2 як добросовісний набувач не позбавлений можливості відновити своє право, пред`явивши вимогу до ОСОБА_1 про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України.

14. Додатково апеляційний суд зазначив, що прокурор правильно визначив державу відповідачем у цій справі, а доводи апеляційної скарги про те, що існує орган, повноважний звертатися до суду, зокрема Держгеокадастр, є безпідставними, оскільки за обставин цієї справи Держгеокадастр у спірних правовідносинах виконує функції державного контролю. З урахуванням обставин цієї справи Держгеокадастр не має повноважень звертатися з позовом до суду, тому позивачем має бути прокурор.

Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій

15. Суди встановили, що наказом від 07 червня 2019 року № 2-9175/15-19-СГ ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області надало у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2,00 га з кадастровим номером :01:003:0218 для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Степанівської сільської ради, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07 червня 2019 року.

16. ОСОБА_1 06 лютого 2021 року видав нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_3 , якому доручив бути представником з питань набуття ним у власність будь-яких земельних ділянок, що розташовані на території Вінницької області, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства та реєстрації на них права власності у відповідних органах, а після набуття у власність - продажу земельних ділянок за ціною та на умовах, які будуть визначатися ним самостійно виходячи з розумної доцільності.

17. ОСОБА_3 , діючи від імені ОСОБА_1 , 08 квітня 2021 року звернувся із заявою до голови Студенянської сільської ради про надання дозволу на розробку землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства. Повідомив, що правом безоплатної приватизації земельної ділянки щодо цього виду використання не скористався.

18. Рішенням від 22 червня 2021 року № 714 Студенянська сільська рада надала ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 2,00 га з кадастровим номером :02:001:0616 для ведення особистого селянського господарства, розташовану за межами с. Болган на території Студенянської сільської ради, право власності на яку за ним зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 01 липня 2021 року.

19. Приватний нотаріус 15 липня 2021 року посвідчила договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :02:001:0616, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , про що внесено відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру права власності на нерухоме майно, та зареєструвала право власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_2 .

20. ОСОБА_2 та СВКП «Колос» 11 січня 2022 року уклали договір оренди землі № 1073, відповідно до якого спірну земельну ділянку передано в оренду СВКП «Колос». Державний реєстратор 09 лютого 2022 року зареєстрував цей договір, строк дії якого до 11 січня 2032 року.

ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Короткий зміст вимог касаційної скарги

21. ОСОБА_2 11 жовтня 2024 року з використанням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 01 липня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 вересня 2024 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

22. Заявник зазначив, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, як підстави касаційного оскарження судових рішень визначив те, що:

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, щодо витребування майна від добросовісного набувача;

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, у постановах Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, від 16 серпня 2023 року у справі № 201/1669/21, від 06 березня 2024 року у справі № 450/2148/20, що призвело до порушення статті 388 ЦК України у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції;

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21, щодо застосування принципу «належного врядування»;

- суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях застосували норми права без урахування правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 05 жовтня 2022 року у справі № 922/1830/19, щодо права прокурора на звернення з таким позовом.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

23. Перший заступник керівника Вінницької обласної прокуратури 29 листопада 2024 року із застосуванням засобів поштового зв`язку направив до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якій просив відмовити в її задоволенні, а рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 01 липня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 вересня 2024 року залишити без змін.

ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ В СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ

24. Ухвалою від 15 листопада 2024 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , витребував матеріали цієї справи із суду першої інстанції, а ухвалою від 23 жовтня 2025 року призначив справу до судового розгляду.

25. Ухвалою від 12 листопада 2025 року колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду на підставі частини третьої статті 403 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передала справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 серпня 2025 року у справі № 927/432/19 та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 червня 2025 року

у справі № 522/9654/19.

Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

26. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду керувалася таким.

27. Відповідно до частини другої статті 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

28. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

29. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

30. Колегія суддів просила врахувати, що 09 квітня 2025 року набув чинності Закон України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача»

(далі - Закон № 4292-ІХ), яким статтю 388 ЦК України викладено у новій редакції, статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації акого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

31. За змістом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена потреба державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

32. Також Законом № 4292-ІХ у ЦПК України внесено зміни, зокрема:

- частину четверту статті 177 доповнено абзацом другим такого змісту: «У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви»;

- статтю 265 доповнено частиною чотирнадцятою такого змісту: «У разі відмови у задоволенні позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду суд вирішує питання про повернення позивачу внесених ним на депозитний рахунок суду грошових коштів як компенсації вартості майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, а у разі задоволення позову - про перерахування грошових коштів на користь добросовісного набувача».

33. Разом з тим колегія суддів просила врахувати, що згідно зі статтею 58 Конституції України, частиною другою статті 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

34. Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 року № 1-зп/1997, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/1999, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001).

35. Аналіз змісту положень Закону № 4292-ІХ, за твердженням колегії суддів, дозволяє зробити висновок, що законодавець надав окремим положенням цього Закону зворотну дію, зокрема, в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна у справах, в яких суд першої інстанції не ухвалив рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом.

36. Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частини перша, четверта, шоста статті 367 ЦПК України).

37. Згідно із статтею 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі потреби врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

38. За правилами частини четвертої статті 49 ЦПК України у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадків, визначених цією статтею. Зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною третьою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

39. Аналогічні положення закріплені й у ГПК України.

40. Тож, на думку колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, тлумачення пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ, з урахуванням принципів судочинства в Україні та наведених норм процесуального законодавства, дозволяє зробити висновок, що:

- зворотна дія відповідних норм щодо умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна у справах про витребування майна у добросовісного набувача встановлена лише щодо справ, які розглядаються судами першої інстанції, до дня ухвалення судом рішення;

- з урахуванням змісту частини четвертої статті 49 ЦПК України таке застосування не допускається у разі прийняття судом першої інстанції справи до свого провадження після її направлення апеляційним або Верховним Судом на новий розгляд.

41. Водночас колегія суддів зазначила, що у постанові від 13 серпня 2025 року

у справі № 927/432/19 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду погодився з висновком суду апеляційної інстанції, який, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про витребування майна, застосував положення ЦК України, чинні на дату ухвалення постанови суду апеляційної інстанції, з огляду на набуття чинності

Законом № 4292-ІХ, вважаючи, що відповідні норми якого щодо неможливості витребування майна у добросовісного набувача мають зворотну дію в часі.

42. Також у постанові від 04 червня 2025 року у справі № 522/9654/19 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зробив висновок про те, що

«Закон № 4292-ІХ набув чинності 09 квітня 2025 року, тобто після розгляду справи судами попередніх інстанцій, однак, з огляду на ретроспективну дію положень Закону № 4292-ІХ, потрібно встановити, чи є останній набувач добросовісним, чи підлягає стягненню на його користь компенсація вартості витребуваного майна, її розмір».

43. Тобто Верховний Суд скасував судові рішення та передав справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції з урахуванням положень Закону № 4292-ІХ.

44. Колегія суддів зазначила, що такий же підхід щодо можливості зворотного застосування судом касаційної інстанції Закону № 4292-ІХ, який набув чинності після розгляду справи судами попередніх інстанцій з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції для врахування його положень під час нового розгляду справи, застосований у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 серпня 2025 року у справі № 453/508/23, від 20 серпня 2025 року у справі № 461/4367/23, від 27 серпня 2025 року

у справі № 570/5006/21, від 24 вересня 2025 року у справі № 953/19731/20.

45. Також колегія суддів просила врахувати, що у постанові від 22 жовтня 2025 року у справі № 243/2721/22 Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив таке: «враховуючи, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави поза її волею, на підставі незаконного рішення компетентного державного органу, при цьому право на безоплатне отримання земельної ділянки державної або комунальної власності одного виду громадянин може використати один раз, тому відповідно до частини першої статті 388 ЦК України майно може бути витребувано в останнього набувача, однак з дотриманням його прав у випадку встановлення добросовісності. Закон № 4292-ІХ набув чинності 09 квітня 2025 року, тобто після розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, однак, з огляду на ретроспективну дію положень Закону № 4292-ІХ суду під час повторного розгляду справи потрібно врахувати його положення (постанови Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі № 522/9654/19, від 27 серпня 2025 року

у справі № 570/5006/21, від 21 травня 2025 року у справі № 678/1280/21, від 07 травня 2025 року у справі № 128/680/21)».

46. Ураховуючи викладене, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважала за потрібне передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 серпня 2025 року у справі № 927/432/19 та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі № 522/9654/19, та з метою сформулювати висновок про те, що:

«- аналіз змісту положень Закону № 4292-ІХ дозволяє зробити висновок, що законодавець надав окремим положенням цього Закону зворотну дію, зокрема, в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом;

- зворотна дія відповідних норм встановлена лише щодо справ, які розглядаються судами першої інстанції, до дня ухвалення судом рішення;

- з урахуванням змісту частини четвертої статті 49 ЦПК України, таке застосування не допускається у разі прийняття судом першої інстанції справи до свого провадження після її направлення апеляційним або Верховним Судом на новий розгляд».

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

47. Велика Палата Верховного Суду вважає, що справу потрібно повернути на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду з таких підстав.

48. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

49. Відповідно до статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

50. У пункті 4 частини четвертої статті 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII) визначено, що єдність системи судоустрою забезпечується єдністю судової практики.

51. Відповідно до частин першої, четвертої статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені

в постановах Верховного Суду.

52. ЄСПЛ зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, вимагає, щоб у разі остаточного вирішення справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania), заява № 28342/95). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення ЄСПЛ від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви міста Люпені проти Румунії» (Lupeni greek catholic parish and others v. Romania), заява № 76943/11).

53. Надана судам роль в ухваленні судових рішень якраз і полягає в розвіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які існують, оскільки завжди буде потреба у з`ясуванні неоднозначних моментів і адаптації до обставин, які змінюються (рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Веренцов проти України», заява № 20372/11; рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2013 року у справі «Дель Ріо Прада проти Іспанії» (Del Rio Prada v. Spain), заява № 42750/09).

54. У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі «Чепмен проти Сполученого Королівства» (Chapman v. the United Kingdom), заява № 27238/95, ЄСПЛ наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави.

55. В інших справах ЄСПЛ також неодноразово зазначав, що відступи від принципу правової визначеності виправдані лише у випадках потреби та в обставинах істотного і непереборного характеру (рішення у справі «Проценко проти Росії», заява № 13151/04, пункт 26); відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення «помилки, що має фундаментальне значення для судової системи» (рішення у справі «Сутяжник проти Росії», заява № 8269/02, пункт 38).

56. У пунктах 34, 39 остаточного рішення від 07 жовтня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05) ЄСПЛ наголосив на такому: коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується; сам факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції; завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме в розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (рішення у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98, пункт 65); у цьому зв`язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (рішення у справах «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, пункти 29, 30, «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02, пункти 36, 37); неспроможність вищого суду впоратись із цим завданням може призвести до наслідків, несумісних, inter alia, з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення у справі «Падурару проти Румунії» (Paduraru v. Romania), заява № 63252/00, пункти 98, 99); ЄСПЛ визнає, що, дійсно, можуть існувати переконливі причини для перегляду тлумачення законодавства, яким потрібно керуватись; сам ЄСПЛ, застосовуючи динамічний та еволюційний підходи в тлумаченні Конвенції, у разі потреби може відходити від своїх попередніх тлумачень, тим самим забезпечуючи ефективність та актуальність Конвенції (рішення у справах «Вілхо Ескелайнен та інші проти Фінляндії» (Vilho Eskelinen and Others v. Finland), заява № 63235/00, пункт 56, та «Скоппола проти Італії» (Scoppola v. Italy), заява № 10249/03, пункт 104).

57. У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, потрібно пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи (пункт 47).

58. Судді повинні послідовно застосовувати закон. Проте, якщо суд вирішує відійти від попередньої практики, на це потрібно чітко вказувати в рішенні (пункт 49).

59. Єдність судової практики відіграє надважливу роль у забезпеченні однакового правозастосування в судочинстві, що сприяє правовій визначеності та передбачуваності у вирішенні спірних ситуацій для учасників справи.

60. Принцип єдності судової практики не є абсолютним, оскільки в іншому разі це б унеможливлювало виправлення судом своєї позиції або ж гальмувало б динамічний розвиток права та суспільних відносин.

61. В Україні завдання забезпечення єдності судової практики відповідно до Закону № 1402-VIII та ЦПК України, інших процесуальних кодексів покладається на Верховний Суд.

62. Згідно із частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 45

Закону № 1402-VIII Велика Палата Верховного Суду як постійно діючий колегіальний орган Верховного Суду забезпечує, зокрема, у визначених законом випадках здійснення перегляду судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.

63. З метою гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання [постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17(пункт 41)].

64. Тож Велика Палата Верховного Суду може відступати від попередніх висновків Верховного Суду лише за наявності для цього потрібних підстав. Такі підстави мають бути належно мотивовані не лише в постанові Великої Палати Верховного Суду за наслідками вирішення спору по суті, а й в ухвалі відповідного касаційного суду у складі Верховного Суду про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

65. Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду.

66. Отже, зміст частини третьої статті 403 ЦПК України дає підстави виснувати, що має бути потреба відступу; така потреба виникає з певних об`єктивних причин, які повинні бути чітко визначені та аргументовані, також відступ від правової позиції повинен мати тільки вагомі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень без вагомої для цього причини.

67. Так, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, просила відступити від правового висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 серпня 2025 року

у справі № 927/432/19 та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі № 522/9654/19, щодо можливості ретроспективного застосування Закону № 4292-ІХ судом апеляційної (касаційної) інстанції, який набув чинності після розгляду справи судом першої інстанції, та врахування його положень судом першої інстанції під час нового розгляду справи.

68. Колегія суддів вважала такий підхід помилковим та зазначила, що трактування положень Закону № 4292-ІХ свідчить про зворотну дію окремих положень цього Закону, зокрема, в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна у справах про витребування майна у добросовісного набувача лише щодо справ, які розглядаються судами першої інстанції, до дня ухвалення судом рішення, а з урахуванням змісту частини четвертої статті 49 ЦПК України таке застосування не допускається у разі прийняття судом першої інстанції справи до свого провадження після її направлення апеляційним або Верховним Судом на новий розгляд.

69. Натомість Велика Палата Верховного Суду висновує, що у постанові від 13 серпня 2025 року у справі № 927/432/19, від висновку у якій просить відступити колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, немає правового висновку щодо порядку застосування правил Закону № 4292-ІХ, зокрема, щодо можливості його ретроспективного застосування судом апеляційної (касаційної) інстанції.

70. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що правовий висновок (правова позиція) - це виклад тлумачення певної норми права (або низки норм), здійсненого Верховним Судом (Верховним Судом України) під час розгляду конкретної справи, обов`язкове для суду та інших суб`єктів правозастосування під час розгляду та вирішення інших справ у разі існування близьких за змістом або аналогічних обставин спору (пункт 18.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2024 року у справі № 191/4364/21).

71. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у згаданій постанові не формулював правового висновку, від якого просила відступити колегія суддів Другої судової падати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

72. У постанові від 13 серпня 2025 року у справі № 927/432/19 зазначено таке: «Крім того, суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про витребування майна, додатково зауважив, що за обставин первинного відчуження спірного майна на підставі договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 26.11.2007 між НАК «Надра України» та ТОВ «Мульті-Мобіл», а також державної реєстрації права власності на спірне майно за ПП «Гральні системи України» (реєстраційний номер майна 17302663) 23.12.2010 та відсутності рішення суду про витребування такого майна, свідчить про те, що витребування цього майна у ПП «Гральні системи України» не відповідатиме і положенням ЦК, чинним на дату винесення постанови суду апеляційної інстанції, з огляду на набуття чинності 09.04.2025 Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», відповідні норми якого щодо неможливості витребування майна у добросовісного набувача мають зворотну дію в часі […] Аналіз висновків, зроблених в оскаржуваних судових рішеннях у справі № 927/432/19, у якій подано касаційну скаргу, не свідчить про їх невідповідність висновкам, викладеним у наведених постановах Верховного Суду, на які посилається прокурор у касаційній скарзі».

73. Втім саме по собі цитування Верховним Судом у своєму рішенні висновків апеляційного суду за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції - без їхньої окремої оцінки, погодження з ними та підтвердження їх правомірності або помилковості - в контексті вимог частини третьої статті 403 ЦПК України не є правовим висновком, потреба відступу від якого слугувала б підставою для розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду.

74. Будь-яких власних правових висновків щодо застосування положень Закону № 4292-ІХ Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 13 серпня 2025 року у справі № 927/432/19 не робив.

75. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що сама лише незгода з результатом касаційного перегляду судових рішень, який відбувся в межах доводів касаційної скарги, не є підставою для передачі справи до розгляду згідно із частиною третьою статті 403 ЦПК України.

76. Також колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

у складі Верховного Суду, передаючи цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, просила відступити від правового висновку, викладеного

у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 червня 2025 року у справі № 522/9654/19.

77. Тобто фактично колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не погоджується із позицією колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду щодо застосування положень Закону № 4292-ІХ.

78. Втім відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України Велика Палата Верховного Суду вирішує питання потреби відступу від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів іншого касаційного суду.

79. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що для вирішення питання про відступ від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати, наявний інший правовий механізм, а саме передача справи на розгляд Об`єднаної палати на підставі частини другої статті 403 ЦПК України.

80. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що колегія суддів недостатньо обґрунтувала передачу справи на її розгляд з підстави, визначеної частиною третьою статті 403 ЦПК України.

Загальні висновки

81. Згідно із частиною шостою статті 404 ЦПК України якщо Велика Палата Верховного Суду дійде висновку про відсутність підстав для передачі справи на її розгляд, а також якщо дійде висновку про недоцільність розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, через відсутність виключної правової проблеми, наявність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду, або якщо Великою Палатою Верховного Суду вже висловлена правова позиція щодо юрисдикції спору в подібних правовідносинах, справа повертається (передається) відповідній колегії (палаті, об`єднаній палаті) для розгляду, про що постановляється ухвала. Справа, повернута на розгляд колегії (палати, об`єднаної палати), не може бути передана повторно на розгляд Великої Палати.

82. Ураховуючи наведене, Велика Палата Верховного Суду виснувала про недоцільність розгляду цієї справи та потребу повернути її відповідній колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для розгляду на підставі частини шостої статті 404 ЦПК України.

Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

УХВАЛИЛА:

Справу № 142/1/23 за позовом керівника Тульчинської окружної прокуратури Вінницької області в інтересах держави до Студенянської сільської ради Тульчинського району Вінницької області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , Сільськогосподарського виробничого кооперативу пайовиків «Колос» про витребування земельної ділянки за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Піщанського районного суду Вінницької області від 01 липня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 12 вересня 2024 року - повернути на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали до відома.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач С. О. Погрібний

Судді: О. О. Банасько О. В. Кривенда

О. В. Білоконь М. В. Мазур

О. Л. Булейко С. Ю. Мартєв

І. А. Воробйова Н. С. Стефанів

М. М. Гімон Т. Г. Стрелець

А. А. Ємець І. В. Ткач

В. В. Король В. Ю. Уркевич

С. І. Кравченко Н. В. Шевцова