ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/8646/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(ЗАОЧНЕ)

09 грудня 2025 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Лужецької О. Р.,

при секретарі - Григораш Н. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що 15 вересня 2021року між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 11 травня 2022 року. 01 грудня 2021 року за позивачем зареєстровано право власності на спірну квартиру. Водночас право вимоги (майнове право) на об`єкт інвестування було набуте позивачем 02 вересня 2021 року, тобто до укладення шлюбу, на підставі Договору відступлення права вимоги до Інвестиційного договору № 15637/Б042-4 від 24 жовтня 2018 року. Позивач зазначає, що кошти в сумі 1 230 863,87 грн, сплачені за інвестиційним договором та договорами відступлення права вимоги, є його особистими коштами, накопиченими до шлюбу, відповідачка не брала участі у придбанні квартири, спільного господарства сторони не вели, спільних витрат, пов`язаних із придбанням чи утриманням майна, не здійснювали. У зв`язку з цим позивач просив суд визнати спірну квартиру його особистою приватною власністю.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 червня 2025 року відкрито провадження у даній справі та постановлено провести розгляд даної справи в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

Позивач у підготовче засідання, призначене на 30 вересня 2025 року, не з`явився, представник позивача надала суду заяву про розгляд справи без участі представника, не заперечувала щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

Відповідач у підготовче засідання не з`явилась, відзив на позов не надала, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причини неявки суду не відомі.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 30 вересня 2025 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 11 листопада 2025 року.

Ухвалою суду від 11 листопада 2025 року оголошено перерву у даній справі до 09 грудня 2025 року.

У судове засідання 09 грудня 2025 року представник позивача не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, позов просив задовольнити, не заперечуючи проти постановлення заочного рішення.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не надала, причини неявки не повідомила.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що між громадянином Японії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 15 вересня 2021 року було укладено шлюб, зареєстрований Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про що складено актовий запис № 1601. Водночас матеріали справи підтверджують, що до укладення шлюбу сторони спільно не проживали, спільного побуту не вели, а позивач більшу частину часу перебував за кордоном, приїжджаючи в Україну лише періодично.

Після реєстрації шлюбу фактичні сімейні відносини між сторонами також не склалися. Відповідачка виїхала на постійне проживання до Одеської області та не проживала з позивачем однією сім`єю, що підтверджується наявними доказами. Сторони не мали спільного бюджету, не здійснювали спільних витрат, не набували майно спільною працею чи спільними коштами.

11 травня 2022 року шлюб між сторонами було розірвано заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області у справі № 501/1069/22, що набрало законної сили 11 червня 2022 року. Дітей у спільному шлюбі сторони не мають.

Як убачається з матеріалів справи, 01 грудня 2021 року за позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Водночас суд встановив, що право вимоги (майнове право) на спірну квартиру позивач набув 02 вересня 2021 року, тобто до реєстрації шлюбу, на підставі Договору відступлення права вимоги до Інвестиційного договору № 15637/Б042-4 від 24 жовтня 2018 року.

24 жовтня 2018 року між ОСОБА_3 , Інвестором, та ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Авераж», Фондом, укладено Інвестиційний договір № 15637/Б042-4, предметом якого є інвестиційна участь Інвестора у будівництві житлового будинку АДРЕСА_2 . Внаслідок здійснення умов цього договору Інвестор отримує право на набуття у власність житлової квартири у вказаному будинку, будівельний номер Б042, відповідно до положень договору.

Згідно з п. 2.5 Інвестиційного договору № 15637/Б042-4сторони визначили, що об`єкт передається Фондом у власність Інвестора виключно після сплати ним Загального інвестиційного внеску відповідно до умов договору шляхом укладення договору купівлі-продажу, що посвідчується нотаріально. Сторони зобов`язалися укласти договір купівлі-продажу не пізніше трьох місяців із дня прийняття будинку в експлуатацію, сплати Інвестором інвестиційного внеску, реєстрації права власності Фонду на об`єкт та отримання Фондом необхідних документів (п. 2.6 Інвестиційного договору№ 15637/Б042-4).

Передача об`єкта Інвестору здійснюється Фондом разом з технічним паспортом за актом прийому-передачі в день укладення договору купівлі-продажу (п. 2.8 Інвестиційного договору№ 15637/Б042-4). Відповідно до п. 4.3 вказаного Інвестиційного договору, повна сума внеску мала бути сплачена до 31 жовтня 2018 року (включно). Згідно з Довідкою № 29/10-2018/1 від 29 жовтня 2018 року, ОСОБА_4 сплатила 1 210 863,87 грн за Інвестиційним договором № 15637/Б042-4, що відповідало 51,42 кв. м загальної площі квартири будівельного № Б042.

19 лютого 2021 року усі права та обов`язки ОСОБА_4 за Інвестиційним договором було відступлено на користь ОСОБА_5 на підставі Договору відступлення права вимоги до Інвестиційного договору від 19 лютого 2021 року. У свою чергу, 02 вересня 2021 року ОСОБА_5 відступив права позивачеві ОСОБА_1 на підставі Договору відступлення права вимоги від 02 вересня 2021 року.

Згідно з п. 3.4 Договору відступлення права вимоги від 02 вересня 2021 року, об`єкт буде переданий Новому Інвестору у власність, а Первісний Інвестор не має жодних претензій до Нового Інвестора чи Фонду. П. 3.5 цього договору передбачає, що розмір загального інвестиційного внеску збільшений на 10 000 грн і становить 1 230 863,87 грн. Всі кошти, сплачені Первісним Інвестором за договором, вважаються сплаченими Новим інвестором.

П. 4.3 Договору відступлення права вимоги від 02 вересня 2021 року підтверджує, що після виконання договору відступлення претензії до Фонду та Нового Інвестора відсутні. П. 6.1 цього договору встановлює, що договір вступає в силу з моменту підписання всіма сторонами.

Таким чином, суд встановив, що право вимоги на квартиру АДРЕСА_1 було набуте позивачем до укладення шлюбу, а державна реєстрація 01 грудня 2021 року лише закріпила існуюче майнове право.

Судом встановлено, що кошти, витрачені на придбання спірної квартири, є особистою власністю ОСОБА_1 . Це підтверджується виписками ПАТ «УКРСИББАНК» за картковим рахунком позивача за періоди з 01.07.2020 по 31.12.2020, з 01.01.2021 по 30.06.2021, з 01.07.2021 по 02.09.2021.

З виписки за період з 01.07.2021 по 02.09.2021 видно, що безпосередньо перед укладенням Договору відступлення права вимоги від 02 вересня 2021 року позивачем здійснено зняття коштів у сумі, що перевищує вартість спірної квартири за договором.

07 вересня 2021 року між позивачем та ТОВ «Столичний комфорт» було укладено Угоду № Б42/4 про надання приміщення для виконання ремонтно-оздоблювальних робіт у квартирі. Позивач здійснював всі витрати на ремонт та покращення майна за власні кошти.

01 грудня 2021 року між позивачем та ПАТ «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний інвестиційний фонд «Авераж» було укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пилипенко О. Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 1228. Право власності на квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису 44068154, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000.

Згідно з п. 3 Договору купівлі-продажу від 01 грудня 2021 року, продаж квартири проведено в безготівковій формі за ціною 1 237 457,45 грн, без ПДВ. Сума в розмірі 1 230 863,87 грн, сплачена позивачем до підписання цього договору на умовах Інвестиційного договору № 15637/Б042-4 від 24.10.2018 року та Договору відступлення права вимоги від 19.02.2021 року до Інвестиційного договору, Договору відступлення права вимоги від 02.09.2021 року до Інвестиційного договору, зарахована як передплата. 01.12.2021 за актом прийому-передачі квартира передана позивачеві, загальна площа 51,7 кв. м, житлова площа 14,1 кв. м.

Позивач довів, що квартира придбана виключно за його особисті кошти, зароблені до шлюбу.

Відповідно до пунктів 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна (постанова Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 537/541/23).

Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 638/2341/20 вказував, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3)мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Верховний Суд України у постанові від 03.06.2015 по справі N 6-38цс15 висловив наступну правову позицію: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не лише фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Лише в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма ст. 60 зазначеного Кодексу вважається застосованою правильно.

Сам по собі факт придбання/набуття спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз`яснено в п. п. 22-25 Постанови пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до ст. 179 ЦК України об`єктами права власності є будь-які речі (майно).

Річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Згідно із ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

До майнових прав належить, зокрема, право вимоги, що виникає з приводу володіння, користування та розпорядження майном, право вчиняти дії щодо оформлення права власності на майно.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30.01.2013 у справі №6-168цс12 зроблено висновок про те, що майнове право, яке можна визначити як «право очікування» є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» від 18 вересня 1991 року № 1560-XII (далі - Закон № 1560-XII) інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути, зокрема, рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності).

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 1560-XII інвестиційною діяльністю є сукупність практичних дій громадян, юридичних осіб і держави щодо реалізації інвестицій.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону суб`єктами (інвесторами і учасниками) інвестиційної діяльності можуть бути громадяни і юридичні особи України та іноземних держав, а також держави.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону № 1560-XII основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода).

Майнове право, що є предметом договору це право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли виконані певні передумови, що є необхідними й достатніми для набуття права власності.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважаться набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до листа Міністерства юстиції України № 19-50-2309 від 22.06.2007 року квартира є об`єктом інвестування в об`єкті будівництва, який після завершення будівництва стає окремим майном. До завершення будівництва проінвестованого об`єкта нерухомого майна та прийняття його до експлуатації Інвестору належать майнові права на нього.

За умовами ч. 5 ст. 2 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» від 19 червня 2003 року № 978-IV об`єкт інвестування квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення (гаражний бокс, машино-місце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Судом встановлено, що майнові правана спірну квартиру були набуті позивачем 02 вересня 2021року на підставі Договору відступлення права вимоги. Оскільки шлюб між сторонами було зареєстровано пізніше -15 вересня 2021 року, ключова підстава набуття майна (право вимоги) виникла у позивача до шлюбу.

Факт державної реєстрації права власності 01 грудня 2021року є лише завершальним етапом оформлення вже існуючого майнового права, набутого до шлюбу.

Крім того, позивач надав докази, які підтверджують, що кошти у сумі 1 230 863,87 грн, використані для оплати, належали йому особисто та були накопичені до шлюбу.

Відповідач, будучи належним чином повідомленою про розгляд справи, не надала доказів на спростування цих обставин, а також не довела, що спірна квартира була придбана за спільні сумісні кошти подружжя.

Таким чином, наявні у справі докази дають суду підстави для висновку, що квартира АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_1 на підставі частини першої статті 57 СК України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст.141 ЦПК України.

Оскільки позов задовольняється, з відповідача на користь позивача повинна бути стягнена сума сплаченого судового збору в сумі 15 140,00 грн.

Враховуючи викладене, на підставі статей 525, 526, 625, 629 ЦК України та керуючись статтями 4, 5, 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру - задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,7 кв. м., житловою площею 14,1 кв. м., особистою приватною власністю громадянина Японії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( НОМЕР_1 , паспорт громадянина Японії № НОМЕР_2 , виданий 11 квітня 2018 року Посольством Японії в Україні, адреса проживання: АДРЕСА_3 ).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , паспорт громадянина України НОМЕР_4 , виданий Іллічівським МВ ГУ МВС України в Одеській області 05 листопада 2008 року адреса реєстрації: АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 ( НОМЕР_1 , паспорт громадянина Японії № НОМЕР_2 , виданий 11 квітня 2018 року Посольством Японії в Україні, адреса проживання: АДРЕСА_3 , Україна) судовий збір у розмірі 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повне рішення складено 19.12.2025

СУДДЯ О. Р. ЛУЖЕЦЬКА