Справа № 473/4819/25
"17" грудня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого судді Булкат М.С.,
за участю секретаря судового засідання Багрін І.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
У вересні 2025 року ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_4 , звернулася до суду з таким позовом, в якому вказувала, що вона є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована та проживає за цією адресою.
Разом з нею в будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2 (колишній зять позивачки), який не проживає в житловому приміщенні з лютого 2018 року. Проте останній не знявся з реєстраційного обліку, внаслідок чого власниці житла створюються перешкоди у користуванні та розпорядженні власним майном.
У зв`язку з цим ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування належним їй житловим приміщенням.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 та представниця позивачки ОСОБА_4 не з`явилися, проте надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, судом відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомив.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, судом відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомив.
Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки представниця позивачки в окремій заяві не заперечувала проти такого порядку вирішення спору.
Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд дійшов наступного висновку.
Позивачці на підставі договору купівлі-продажу від 7 липня 1982 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить 13/25 часток в житловому будинку АДРЕСА_1 . 23.06.2020 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване право власності на 13/25 часток у вказаному будинку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру від 26.06.2020р.
Іншим співвласником будинку був ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Його спадкоємцем є його син ОСОБА_3 , який залучений до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог.
У вказаному будинку, крім позивачки та її чоловіка ОСОБА_6 , зареєстрована також її дочка ОСОБА_7 , її колишній чоловік - ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_8 . Також в будинку зареєстрований і ОСОБА_3 .
Після одруження дочки позивачки ОСОБА_9 з відповідачем у справі ОСОБА_2 (18.08.2007) вони стали проживати з дозволу позивачки в її частині будинку. Тому з дозволу позивачки відповідач був зареєстрований в будинку АДРЕСА_1 .
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 19.07.2018р. у справі №473/2055/18 за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_2 шлюб між ними було припинено. Рішення суду набрало законної сили 21.08.2018 р.

Після розірвання шлюбу дочка разом з сином стали проживати окремо від позивачки - в житловому будинку, який належить ОСОБА_6 , чоловіку позивачки) - по АДРЕСА_2 .

З ними став проживати також і відповідач ОСОБА_2 , з яким ОСОБА_10 помирилася і продовжила сімейні стосунки.

З початком повномасштабного вторгнення ОСОБА_10 виїхала за межі України, а ОСОБА_2 продовжує проживати в будинку по АДРЕСА_2 .

Докази наявності поважних причин не проживання відповідача в житловому приміщенні, в якому він зареєстрований, в матеріалах справи відсутні.

Згідно ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Оскільки відповідач не є членом сім`ї власника житла, а тому відносини між сторонами повинні регулюватися главою 6 розділу ІІІ Житлового кодексу України (користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду).

Згідно ч. 1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 71 ЖК України встановлено граничні строки збереження права на житлове приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї - шість місяців (за винятком передбачених законом випадків, коли цей строк є більш тривалим).

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку.

В той же час, згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди (ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Як встановлено судом, відповідач за місцем реєстрації не проживає понад встановлений законом шестимісячний строк. Матеріали справи не містять доказів наявності поважних причин його непроживання в будинку, зокрема створення йому будь-яких перешкод в проживанні чи іншому користуванні житлом тощо, а також наявності між сторонами угоди щодо іншого порядку та строків користування житлом.

Водночас, наявність реєстрації відповідача без його фактичного проживання створює власнику перешкоди у здійсненні права власності.

За такого, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 282, 284, 289 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: М. С. Булкат