Справа № 473/5391/25
РІШЕННЯ

іменем України

"17" грудня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого судді Булкат М.С.,

за участю секретаря судового засідання Багрін І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Святошинський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення від сплати заборгованості за аліментами

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості за аліментами, за період з 19 серпня 2016 року по 23 березня 2023 року.

В обґрунтування заявлених вимог покликається на те, що заочним рішення від 09 листопада 2016 року, у справі № 473/2538/16-ц стягнуто аліменти на двох дітей у розмірі який перевищує звичайний, а саме не 1/3 частину усіх доходів Позивача, а 1/2, від усіх доходів. У позовній заяві зазначено, що з 2010 року по вересень 2023 року сторони жили однією сім`єю, як чоловік та дружина, а разом з ними жили їх діти.

Також вказано, що виконавчий лист у справі №473/2538/16-ц про стягнення аліментів у період 2016 2023 років до примусового виконання пред`явлений не був. Сторони проживали в шлюбі, ОСОБА_1 утримував сім`ю, забезпечував дітей та дружину матеріально.

В 2023 році на підставі рішення у справі №473/2538/16-ц ОСОБА_2 отримала виконавчий лист, який пред`явила для примусового виконання до Святошинського ВДВС у місті Києві.

06 липня 2023 року головний державний виконавець Святошинського ВДВС у місті Києві Башинський Р.В. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження.

Зазначено, що у період 20162023 років сторони проживали однією сім`єю, позивач у добровільному порядку забезпечував дітей матеріально. Покликаючись на положення ч. 2 ст. 197 СК України, з урахуванням істотних обставин, тривалого спільного проживання сторін однією сім`єю, ведення спільного господарства та надання позивачем матеріальної допомоги на утримання дітей у добровільному порядку, просив звільнити його від сплати заборгованості за аліментами.

Ухвалою суду від 20 жовтня 2025 року провадження по справі було відкрито та справа призначені до розгляду в порядку загального позовного провадження.

28 жовтня 2025 року представник відповідачки Матвійчук Д.В. надіслав до суду відзив, в якому зазначено, що позивач ОСОБА_1 повторно звертається з тотожним позовом. Попередній позов був залишений без розгляду через його неявку Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області, ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області судді Лузан Л.В. від 05 березня 2025 року. Також зазначено, що позивач був належним чином повідомлений про розгляд справи щодо стягнення аліментів ще у 2016 році, що підтверджено матеріалами справи та рішенням суду. Доводи про те, що він не знав про судовий процес, спростовуються офіційними документами. Крім того, твердження позивача про спільне проживання з дітьми та відповідачкою у період 20162023 років не підтверджені належними доказами й суперечать уже встановленим у судовому порядку фактам, зокрема рішенню про розірвання шлюбу та проживання відповідачки за кордоном. Позивач також не довів наявність підстав для звільнення від заборгованості по аліментах: обставини, на які він посилається, не є новими й існували ще до ухвалення рішення 2016 року. Судова практика та норми права прямо передбачають, що інтереси дітей мають пріоритет над майновим становищем платника аліментів, аліменти є власністю дитини та забезпечують її потреби незалежно від факту стосунків чи шлюбу між батьками.

Ухвалою суду від 12 листопада 2025 року підготовче провадження по справі було закрито, призначено до судового розгляду.

03 грудня 2025 року під час судового засідання були допитані свідки: свідок ОСОБА_3 у своїх показаннях зазначив про те, що сторони проживали разом, оскільки він бачив їх разом у будинку та що, на його думку, «сім`ю утримував ОСОБА_4 ». Свідок ОСОБА_5 повідомив, що бачив сторони періодично протягом орієнтовно трьох місяців у 2019 році, коли виконував ремонтні роботи у квартирі позивача.

11 грудня 2025 року на адресу суду надійшли додаткові пояснення у справі від представника відповідачки із зазначенням, того що, свідки не надали жодної інформації про сплату аліментів: ні сум, ні дат, ні способу передачі коштів. Їхні показання загальні, неконкретні та не підтверджують жодного юридично значущого факту. ОСОБА_3 не був знайомий з відповідачкою, не знав обставин сімейного життя та говорив лише загальні фрази. ОСОБА_5 бачив сторони короткий час (приблизно 3 місяці у 2019 році) і працював у позивача, що ставить під сумнів його неупередженість. Обидва свідки повідомили загальні судження про спільне проживання, але нічого про виконання аліментних зобов`язань. Надані показання нерелевантні предмету спору та не можуть бути доказом у справі.

В судове засідання ОСОБА_1 та представник позивача не з`явилися, проте в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без участі, згідно заяви, представник позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

У судове засідання відповідачка ОСОБА_2 та представник відповідачки ОСОБА_6 не з`явилися, проте надали заяву про розгляд справи без їх участі.

Третя особа Святошинський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повторно не з`явився, належним чином повідомлений.

Суд, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, прийшов до наступного висновку.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 листопада 2016 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання малолітніх ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття старшої дитини.

На підставі рішення ОСОБА_2 в 2023 році отримала виконавчий лист, який пред`явила для примусового виконання до Святошинського ВДВС у місті Києві.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19)).

Якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин (стаття 8 СК України).

Відповідно до положень частин другої - четвертої статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У частині шостій статті 13 ЦК України передбачено, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав, які встановлені частинами 2- 5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років (частини перша та друга статті 191 СК України).

Аналіз змісту наведеної норми закону дає підстави для висновку, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2021 року у справі № 463/2490/17 (провадження № 61-18947св19)).

У постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у cправі № 911/1005/23 зазначено, що «системний аналіз статей 13, 15 ЦК України свідчить про те, що зловживанням своїми правами слід вважати такі дії особи, які здійснюються на шкоду цивільним правам і інтересам інших осіб. Саме з моменту порушення, невизнання або оспорювання цивільного права у особи виникають підстави для його захисту у судовому порядку. При цьому частиною шостою статті 13 передбачено не обов`язок суду припинити зловживання правами чи застосувати інші наслідки, встановлені законом (оскільки встановлення обставин зловживання правами передбачає відповідний порядок та послідовність процедурних та процесуальних дій), а саме право особи на звернення до суду, який за результатами розгляду судової справи має обов`язок прийняти рішення по суті розгляду такої заяви. З огляду на зазначене, обираючи варіант добросовісної поведінки, учасники цивільних правовідносин (в тому числі й боржник) зобов`язані піклуватися про те, щоб їх юридично значимі вчинки були обґрунтованими; поведінка повинна відповідати критеріям розумності, що також передбачає виконання кожного зобов`язання, взятого на себе учасниками правовідносин, належним чином».

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року в справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Згідно ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Зазначена правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Вказаний правовий висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року (справа №344/12158/16-ц).

Згідно до частин 1 і 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N789-XIIвід 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статі 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі ст. 41 Сімейного кодексу України (далі СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Судом встановлено, рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 09 листопада 2016 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання малолітніх ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття старшої дитини.

На підставі рішення видано виконавчий лист відповідно до якого присуджено до стягнення з ОСОБА_1 аліментів.

Судом також було досліджено Акт про фактичне проживання осіб (а.с. 8), а також надані стороною фотоматеріали, що містяться в матеріалах справи. Зазначений акт підтверджує факт проживання осіб за конкретною адресою у визначений період, проте не містить відомостей, які б свідчили про виконання позивачем аліментних зобов`язань або про наявність обставин, що мають істотне значення для звільнення його від сплати заборгованості.

Надані фотознімки відображають моменти спільного проведення часу сторін, однак не можуть розглядатися як доказ матеріального утримання дітей чи підтвердження систематичної та добровільної сплати аліментів. Фотоматеріали не містять інформації про фінансові відносини між сторонами, не встановлюють сум, періодичності чи факту передачі коштів, не є доказовими у межах предмета спору.

Дослідивши показання свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , суд приходить до висновку, що такі показання не містять конкретної інформації щодо предмета доказування у справі, а саме щодо факту або обсягів виконання позивачем обов`язку зі сплати аліментів на утримання дітей або утримання дітей. Свідок ОСОБА_3 не повідомив суду даних про порядок, розмір чи періодичність сплати аліментів, не підтвердив факт передачі будь-яких коштів відповідачці, не назвав конкретних сум, дат або способів передачі коштів, та не був присутнім при будь-яких фінансових розрахунках між сторонами. Його показання мають загальний характер.

Показання свідка ОСОБА_5 не можуть бути покладені в основу доказової бази щодо предмета спору, оскільки він бачив сторони протягом короткого періоду (орієнтовно трьох місяців у 2019 році), не був знайомий із відповідачкою, не володів інформацією про порядок утримання дітей, розмір чи факт сплати аліментів. Крім того, свідок перебував у трудових відносинах із позивачем. Надані свідками відомості не є конкретними, не підтверджують юридично значущих фактів та не стосуються предмета доказування.

Аналіз вищевказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що платника аліментів може бути звільнено за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами у разі, якщо він доведе суду наявність у нього тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. При цьому вказана норма права не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для повного або часткового звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

За наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Тобто, в розумінні закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості.

При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

Постановою Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 723/3193/19, якою залишено без змін рішення суду апеляційної інстанції про відмову у звільненні від сплати аліментів, колегія суддів відхилила посилання заявника на те, що він з 2015 року до січня 2019 року проживав разом з відповідачкою і брав активну участь у вихованні, належному матеріальному забезпеченні сина, що є обставиною, яка має істотне значення та є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, оскільки отримання аліментів на дитину одним із подружжя не залежить від того, перебувають батьки у шлюбі чи ні, живуть вони разом чи окремо один від одного. При цьому виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями6,13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року № 344/12158/16-ц, яка прийнята за результатами розв`язання подібного спору зазначено, що спільність проживання позивача разом із відповідачем та дитиною в одній квартирі не є безумовною підставою вважати, що таке проживання за своєю суттю ґрунтувалося на інституті сім`ї та позивач надавав матеріальну допомогу дружині та сину. Суд на зазначені у справі обставини звернув увагу на те, що пред`явлення виконавчого листа до виконання з певною затримкою, але в межах строку на його пред`явлення, не є підставою для звільнення позивача від обов`язку сплачувати заборгованості з аліментів.

Отже, доводи позовної заяви, про те, що він з 2016 по 2023 рік утримував дітей добровільно, оскільки проживав із відповідачкою та дітьми разом, здійснював матеріальне забезпечення сім`ї, вів спільне господарство не знімає з батька обов`язок зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Узагальнюючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач не довів існування будь-яких обставин, які б відповідали критерію «істотних» у розумінні статті 197 Сімейного кодексу України та могли б бути підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами. Докази, надані позивачем, не підтверджують факту та обсягів утримання дітей у період виникнення заборгованості, наявності об`єктивних перешкод для виконання аліментного обов`язку. Посилання на спільне проживання або участь у вихованні дітей не свідчать про виконання встановленого рішенням суду обов`язку, оскільки такі дії не звільняють батька від необхідності сплати аліментів. Суд також враховує, що твердження позивача залишилися непідтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами.

Відтак, оцінивши усі наявні у справі докази у їх сукупності, суд уважає, що позивачу ОСОБА_1 , слід відмовити в задоволенні позовних вимог щодо звільнення від сплати заборгованості за аліментами.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Що стосується вимоги відповідачки про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн та витрати на кореспонденцію у розмірі 1 500 грн, суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст. 133, 137, 141 ЦПК України суд в залежності від результату розгляду справи зобов`язаний розподілити між сторонами витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу відповідачка надала суду попередній орієнтований розрахунок судових витрат № 127, про надання правової допомоги, що містять перелік, детальний опис та узгоджену сторонами вартість виконаних робіт, необхідних для надання правничої допомоги, зокрема: підготовка та подання заперечення на позовну заяву 15 000 гривень за 10 годин, відшкодування витрат на поштову кореспонденцію 1500 гривень. Сума складає: 16 500 гривень.

У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі витрати на адвоката, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) також зауважила, що за наявності угод, які передбачають «гонорар успіху», ЄСПЛ керується саме наведеними вище критеріями при присудженні судових та інших витрат, зокрема, у рішенні від 22 лютого 2005 року у справі «Пакдемірлі проти Туреччини» (Pakdemirli v. Turkey, заява № 35839/97) суд також, незважаючи на укладену між сторонами угоду, яка передбачала «гонорар успіху» у сумі 6 672,9,00 євро, однак, на думку суду, визначала зобов`язання лише між заявником та його адвокатом, присудив 3 000,00 євро як компенсацію не лише судових, але й інших витрат (§ 70-72) (пункт 5.43 постанови).

З урахуванням наведеного, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Щодо вимог про відшкодування витрат на поштову кореспонденцію суд зазначає, що стороною не подано належних та допустимих доказів понесення таких витрат. Представники учасників справи були зареєстровані в підсистемі «Електронний суд», а відтак судова кореспонденція здійснювалась в електронній формі. В матеріалах справи відсутні будь-які квитанції, підтвердження відправлення чи інші документи, які б свідчили про звернення до поштових операторів або оплату відповідних послуг. Таким чином, твердження про наявність поштових витрат є недоведеними та не можуть бути враховані судом.

Щодо правничої допомоги, суд, приходить до висновку, що визначені відповідачкою до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є завищеними і не являються співмірними, обґрунтованими і пропорційними об`єму здійсненої роботи та наданих послуг, складності справи, ціні позову, а тому, дійшов висновку про необхідність зменшення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу до 4 000 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.76-80, 89, 141, 244-246, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Святошинський відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про звільнення від сплати заборгованості за аліментами відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати (правнича допомога) в розмірі 4 000 гривень.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Суддя: М. С. Булкат