Справа № 467/1801/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2025 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого судді Явіци І.В.

з участю секретаря судового засідання Рожкової Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Арбузинка заяву представника позивача - адвоката Нофернко Юлії Вікторівни про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 , про стягнення авансу,

ВСТАНОВИВ:

Суть питання, що порушене стороною перед судом

ОСОБА_1 , діючи через свого представника, подала позов до ОСОБА_2 про стягнення авансу, отриманого останньою в якості завдатку за квартиру АДРЕСА_1 .

Одночасно, представник позивача подала заяву про забезпечення цього позову шляхом заборони вчиняти будь - які реєстраційні дії щодо квартири АДРЕСА_1 , що належить відповідачу на праві спільної сумісної власності.

Посилалась зокрема, на недобросовісну поведінку відповідача, які виразились в неукладенні договору купівлі продажу цієї квартини, що вказує на ризик переходу права власності на неї до іншої особи, що, у свою чергу, утруднить виконання судового рішення.

Процедура розгляду

Ця заява розглядається судом без повідомлення учасників справи, так як обставини, передбачені ч.5 ст. 153 ЦПК України, відсутні.

Суд не вважає за необхідне викликати особу, яка подала заяву про забезпечення позову, для надання пояснень або додаткових доказів.

Суд не вбачає підстав для призначення заяви до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін.

Підстави для застосування норми ч.10 ст. 153 ЦПК України відсутні, так як заява у цілому відповідає вимогами ст. 151 цього ж Кодексу, у тому числі й щодо сплати судового збору, і подана особою, яка зареєструвала електронний кабінет.

Заява розглядається протягом двох днів з дня отримання відповіді уповноваженого органу про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача фізичної особи і визначення у зв`язку із цим територіальної підсудності справи.

Застосоване право і мотиви прийнятого рішення

Згідно із ч.2 ст. 249 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Отже, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Отже, умовою застосування забезпечення позову, як сукупності процесуальних дій, є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Як роз`яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006р. Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Велика Палата Верховного Суду вже виснувала про те, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20).

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Системний аналіз наведених норм права дає можливість зробити висновок, що від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений ст. 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що будь-яке обмеження прав (зокрема, арешт майна та грошей) має базуватися на реальних і конкретних ризиках, а не припущеннях чи ймовірності.

У контексті конкретно цієї справи установлено, що предметом спору у ній є грошові кошти у сумі 54 000,00 грн., а тому такий захід як заборона вчиняти реєстраційні дії щодо належної відповідачу нерухомості, та ще й на праві спільної сумісної власності, однозначно не може вважатись прийнятним і пропорційним.

При цьому, будь яких доказів того, що відповідач вживає заходів щодо відчуження належної їй нерухомості, у суду немає.

Саме лише посилання на її недобросовісну поведінку при продажі квартири не може свідчити про наявність підстав для забезпечення позову у спосіб, що наразі запропонований заявником.

Бо відсутні взагалі будь які дані, що незабезпечення позову таким шляхом, як пропонується у цій заяві, може утруднити виконання судового рішення.

До цього ж, ціна позову і вартість нерухомості однозначно не є співмірними, у той час, як немає достовірної інформації про те, що відповідач позбавлена змоги виконати рішення у будь який інший спосіб, у разі, якщо воно буде задоволене.

Тобто, можливо говорити, що у цій ситуації взагалі відсутній причинний зв`язок між предметом позову і метою забезпечення позову, а саме забороною відчужувати нерухомість і неможливістю виконання відповідачем судового рішення про стягнення із неї грошових коштів та ще й у сумі, яка є значною меншою за вартість такої нерухомості.

Тому з огляду на вищенаведене, приймаючи до уваги наведені у заяві обставини в обґрунтування заявлених вимог про забезпечення позову, проаналізувавши співвідношення від настання правових наслідків вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих підстав для задоволення цієї заяви.

Висновки

З мотивів, що наведені вище, суд висновує, що захід забезпечення позову, про який йдеться у заяві, однозначно не є співмірним предмету позову і вартості майна, на яке зажадається накладення арешту.

У той час, як відсутні будь які дані, що вказують на те, що незабезпечення позову у такий спосіб здатний утруднити виконання судового рішення.

Адже, немає інформації про відсутність у відповідача доходів у будь якому іншому виді.

Водночас, ця заява обґрунтована виключно суб`єктивною оцінкою поведінки відповідача і не містить посилання на факти об`єктивної дійсності щодо того, що остання може вжити чи вживає заходи, що в майбутньому зможуть утруднити виконання судового рішення.

Тому застосування такого заходу не є пропорційним за встановлених обставин, що дає суду підстави ухвалити про відмову у задоволенні цієї заяви.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 149,153, 258-261 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви представника позивача адвоката Нофенко Юлії Вікторівни про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на неї безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом 15 (п`ятнадцяти ) днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Ірина Явіца