Провадження №: 2/336/4069/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запорожжя у складі головуючої судді Галущенко Ю.А., за участю секретаря судового засідання Уткіної Є.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

представник позивача Казубек Л.Ю. в інтересах Концерну «Міські теплові мережі» звернулася до суду з позовною заявою, сформованою в системі «Електронний суд», до ОСОБА_1 , в якій просить стягнути з відповідача на користь позивача Концерну «Міські теплові мережі» суму заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води, за період з 01.09.2020 по 31.10.2024 в сумі 55 776,08 гривень, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 422,40 грн.

Позов обґрунтовано тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 , а відтак є споживачем послуг, які надає Концерн «МТМ» за вказаною адресою. Позивачем за період з 01.09.2020 по 31.10.2024 надано за вказаною адресою послуги з централізованого опалення, гарячого водопостачання теплової енергії та гарячої води на суму 55 776,08 гривень. Відповідачем, вартість отриманих послуг не сплачувалася, у зв`язку з чим виникла відповідна заборгованість, яку Концерн «МТМ» просить стягнути з відповідачки разом з судовим збором у сумі 2 422,40 гривень.

Ухвалою судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25.07.2025 вказану цивільну справу передано за підсудністю до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя.

У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 27.08.2025 справу передано в провадження судді Галущенко Ю.А.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04.09.2025 року справу прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

26.09.2025 відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що він не є власником чи співвласником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , ніколи не був зареєстрований за вказаною адресою та не проживав там. Право власності на частину вищезазначеної квартири було зареєстроване за відповідачем на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 15.09.2017 у справі 333/3652/16-ц, яке в подальшому було скасовано постановою Запорізького апеляційного суду від 23.01.2019. Постановою Верховного Суду України від 20.05.2021 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Запорізького апеляційного суду від 23.01.2019 у справі 333/3652/16-ц залишено без змін. Таким чином, на час виникнення заборгованості, відповідач не був ані власником (співвласником) квартири АДРЕСА_1 , ані споживачем послуг, він зареєстрований та фактично проживає за іншою адресою, що свідчить про безпідставність стягнення з нього заборгованості за надані комунальні послуги. Також, відповідач звертався до державного реєстратора з питанням щодо вилучення запису про право власності його на вищевказану квартиру з Реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, однак реєстратор повідомив, що такий запис може бути змінений лише за наслідком звернення іншого (нового) власника квартири, в даному випадку ОСОБА_2 , яка ще в 2009 році набула права власності на всю квартиру на підставі договору дарування № 1195 від 04.08.2009, який в подальшому не був визнаний судом недійсним, через пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності. Вважає, що позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Інших письмових заяв від учасників справи на адресу суду не надходило.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, встановив, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно зі статутом концерну «МТМ», основною метою діяльності концерну є здійснення виробничо - технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально - економічних інтересів трудового колективу концерну. Концерн «МТМ» є власником виробленої теплової енергії.

Згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (надалі Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 за № 630, централізоване постачання гарячої води - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у гарячій воді, яка надається виконавцем з використанням внутрішньо будинкових систем гарячого водопостачання.

Правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст.162 Житлового кодексу України, власник квартири приватного житлового фонду зобов`язаний оплачувати комунальні послуги.

Статтею 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 цього Закону обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Відповідно до ч.4. ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Так, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим, у разі відмови на оплату таких послуг споживачем з посиланням на відсутність укладеного договору не беруться до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Не зважаючи на відсутність договору, в цілях недопущення порушення конституційного права громадян (інших мешканців будинку) на забезпечення їх здоров`я (ст. 3 Конституції України) та права на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї (ст. 48 Конституції України), що включає право на житло, стягувач здійснював та продовжує надавати послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі».

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року за № 630, плата за надані послуги вноситься щомісячно.

Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання, підстави виникнення яких були передбачені в ст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно умов договору, вимог ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов : вимог - згідно звичаям ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки.

Відповідно дост.322 ЦПК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач посилався на те, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1 , а відтак відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії.

Також, позивач вказує, що з 01.11.2021 між позивачем та відповідачем укладений типовий індивідуальний договір № 603302851.

Згідно Відповіді № 1604431 від 25.07.2025 з Єдиного державного демографічного реєстру, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 , з 20.06.1995 по теперішній час зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

З довідки та розрахунку заборгованості, наданих позивачем, вбачається, що Концерном «Міські теплові мережі» надавались послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за адресою: АДРЕСА_2 , та за період з 01.09.2020 року по 31.10.2024 року утворилась заборгованість в сумі 55 776,08 гривень.

Відповідно до долученої до матеріалів справи позивачем Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, яка датована 20.11.2024 року, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 (розмір частки ), дата, час державної реєстрації: 03.11.2017, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 38038094, від 09.11.2017, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради. Також з вказаного Витягу вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 , є ОСОБА_2 , дата прийняття рішення про державну реєстрацію: 05.08.2009, форма власності: приватна; частка власності: 1/1, підстава виникнення права власності: договір дарування, 1195, 04.08.2009, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Савицька О.В., договір купівлі-продажу, 1895, 08.08.2007, Морозова М.М. приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачем до відзиву були долучені наступні докази.

Так, заочним рішенням Комунарьского районного суду м. Запоріжжя від 15.09.2017 у справі 333/3652/16-ц (пр. 2/333/123/17) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 , недійним,скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на частину квартири, було задоволено повністю. Визнано договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 , який укладений 04.08.2009 між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , в інтересах якої діяли законні представники ОСОБА_4 і ОСОБА_6 , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савицькою О.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1195, недійсним з підстав фіктивності. Скасовано державну реєстрацію права власності на частини квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 . Визнано право власності на частини квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_1 .

Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.01.2018 вищезазначене заочне рішення суду було скасовано та розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.09.2018 позов задоволено частково. Визнано договір дарування частини квартири АДРЕСА_1 , який укладений 04.08.2009, між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , в інтересах якої діяли законні представники ОСОБА_4 і ОСОБА_6 , який посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савицькою О.В. і зареєстрований в реєстрі за № 1195, недійсним з підстав фіктивності. Скасовано державну реєстрацію права власності на частини квартири АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмолено.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 23.01.2019 (ЄУ № 333/3652/16, пр.№ 22-ц/807/534/19) апеляційну скаргу ОСОБА_7 було задоволено. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2018 року у цій справі скасовано в оскаржуваній частині щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . В задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири недійсним відмолено у зв`язку з пропуском строку позовної давності.

Постановою Верховного Суду України від 20.05.2021 у справі № 333/3652/16-ц (пр. № 6123281св19) касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, постанову Запорізького апеляційного суду від 23.01.2019 залишено без змін.

Таким чином, договір дарування, який незаконно був укладений ОСОБА_3 04.08.2009 (що встановлено вироком суду)та призвів до втрати відповідачем права власності на частини вказаної вище квартири, не був визнаний судом недійсним.

Отже, з 04.08.2009 відповідачем було втрачене право власності на частину вказаної квартири, яке було набуте ним на підставі договору дарування 08.04.2008.

Статтями 12, 81 ЦПК України обов`язок доведення обставин, які є підставою вимог або заперечень, покладений на сторону, яка на них посилається.

Стаття 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позивач в обґрунтування заявлених до відповідача вимог посилався на те, що відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води які надаються за адресою: АДРЕСА_2 .

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази (ч. 7 ст. 81 ЦПК України). Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Отже, ризик настання наслідків, пов`язаних із ненаданням доказів, якими обґрунтовуються позовні вимоги, несе позивач.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189 від 09.11.2017 року визначено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Проте, позивачем не надано актуальних на час розгляду справи доказів на підтвердження того, що відповідач на час виникнення заборгованості був власником чи користувачем квартири або користувачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, що надаються за вказаною адресою.

Крім того, суд бере до уваги, що в провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя перебувала цивільна справа № 333/5635/20 за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості.

29.01.2021 у вказаній справі було ухвалено заочне рішення про задоволення позовних вимог Концерну «Міські теплові мережі» та стягнення солідарно з відповідачів суми заборгованості в загальному розмірі 104 172,73 грн.

13.07.2023 з рахунку ОСОБА_1 , на підставі виконавчого провадження ВП № 71395671, було списано грошові кошти в загальному розмірі 115 830,44 грн.

Ухвалою Комунарського районного суду від 21.08.2024 у справі № 333/5635/20 (пр.. 2/333/2281/24) клопотання представника позивача Концерну «Міські теплові мережі» про залишення позову без розгляду в частині вимог до ОСОБА_1 задоволено. Заяву ОСОБА_1 про поворот виконання рішення задоволено. Допущено поворот виконання заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 29.01.2021 у справі № 333/5635/20 за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. У порядку повороту виконання судового рішення стягнуто з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 104 172,73 грн.

Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить висновку, що позовні вимоги до ОСОБА_1 є необґрунтованими та недоведеними, що відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, а тому не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2 422,40 гривень, слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 133, 141, 258, 259, 263-265, 279 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Ю.А. Галущенко