Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.12.2025 Справа №607/7379/25 Провадження №2/607/2780/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

з участю секретаря Бойко О.В.

представник позивача Кузів Т.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики ,-

В С Т А Н О В И В:

Адвокат Кузів Т.Б. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , у якому просить стягнути з відповідача в його 117 750 доларів США за договором позики від 02 січня 2025 року, а також судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача вказує на те, що 02 січня 2025 року між сторонами укладено Договір позики, згідно якого відповідач взяв у позику в ОСОБА_1 94 200,00 доларів США, які зобов`язувався повернути в строк до 01 лютого 2025 року, із сплатою 5% в місяць за фактичний строк користування та 5% за кожен прострочений місяць користування грошовими коштами, про що надав письмову розписку. Однак, на даний час, позики відповідачем не повернуто, неодноразові вимоги ОСОБА_1 про повернення боргу, залишилися без реагування. На день звернення позивача із позовом в суд, у ОСОБА_2 виникла заборгованість за договором позики від 02 січня 2025 року в розмірі 117 750 доларів США, яку просить стягнути у свою користь позивач.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 квітня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Відповідач відзиву на позов не подавав.

28.07.2025 у даній справі протокольною ухвалою закрито підготовче провадження, а справу призначено до розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кузів Т.Б. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просить суд їх задовольнити з підстав зазначених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується документально.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Таким чином, суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив.

Як вбачається із письмової розписки, оригінал якої оглянутої у судовому засіданні, 02 січня 2025 року ОСОБА_2 взяв у борг в ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 94 200 (дев`яносто чотири тисячі двісті) доларів США, які зобов`язується повернути в строк до 01 лютого 2025 року. Також, відповідач вказав, що за користування грошовими коштами ОСОБА_2 зобов`язується сплатити 5% місячних за фактичний строк користування. У разі прострочення терміну повернення грошових коштів, ОСОБА_2 зобов`язався сплатити 5% місячних за кожен прострочений місяць користування.

Відповідно до вимог ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 № 6-63цс13, вказано, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічні по суті висновки містяться і у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967цс15 від 08.06.2016 р. у справі № 6-1103цс16 та вказівки в постанові ВСУ від 26.09.2018 у справі №483/1953/16-ц, які відповідно до ст.417 ЦПК України є обов`язковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції таких норм права.

Так, відповідно до вказаних висновків Верховного Суду України, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні також виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

В силу ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок Позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

У судовому засіданні, із наявних при матеріалах справи, письмових доказів встановлено, що на момент звернення позивача до суду та до ухвалення рішення судом, відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики від 02.01.2025, оскільки не повернув позивачу отримані від нього кошти в сумі 94 200 доларів США.

Крім того, згідно умов спірного договору позики, ОСОБА_2 зобов`язався сплатити 5% місячних за фактичний строк користування, а у разі прострочення терміну повернення грошових коштів - сплатити 5% місячних за кожен прострочений місяць користування.

Фактичним строком користування грошовими коштами відповідачем починається із 02.01.2025, прострочений строк з 02.02.2025 по 08.04.2025 (день звернення із позовом в суд). Тому, (94 200х5%=4 710; 4 710х2=9420) відсотки за користування позикою становлять 9420 (дев`ять тисяч чотириста двадцять) доларів США та 9420 (дев`ять тисяч чотириста двадцять) доларів США, як відповідальність відповідача за прострочення виконання грошового зобов`язання, передбаченого договором позики.

Велика Палата Верховного Суду, 16 січня 2019 року, розглянувши справу №373/2054/16, дійшла висновку, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Аналогічні висновки містяться, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц та від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц.

Відповідач не скористався своїм законним правом та не надав суду будь-яких доказів на спростування вимог позивача.

Таким чином, судом встановлено, що мають місце порушення відповідачем прав позивача, які підлягають захисту, шляхом стягнення з відповідача в користь позивача суми неповернутого боргу в розмірі 94 200 (дев`яносто чотири тисячі двісті) доларів США основного боргу, 9420 (дев`ять тисяч чотириста двадцять) доларів США відсотків за користування позикою та 9420 (дев`ять тисяч чотириста двадцять) доларів США, як відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, передбаченого договором позики.

Судові витрати у вигляді судового збору, згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, слід стягнути з ОСОБА_2 в користь позивача, пропорційно до задоволених вимог у розмірі 15 140,00 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 263, 265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму неповернутого боргу за договором позики від 02 січня 2025 року розмірі 94 200 (дев`яносто чотири тисячі двісті) доларів США основного боргу, 9420 (дев`ять тисяч чотириста двадцять) доларів США відсотків за користування позикою та 9420 (дев`ять тисяч чотириста двадцять) доларів США, як відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання, передбаченого договором позики.

Стягнути із ОСОБА_2 у користь ОСОБА_1 15 140 (п`ятнадцять тисяч сто сорок) грн.. сплаченого судового збору, яку сплачено позивачем при подачі позовної заяви.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повний текст рішення складений 15 грудня 2025 року.

Реквізити сторін:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає та зареєстрований: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Головуючий суддяВ. В. Ромазан