Справа № 303/8660/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 листопада 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.

суддів: Джуги С.Д., Кожух О.А.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Митровка Ярослав Васильович, на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2025 року, ухвалене головуючим суддею Кость В.В., в справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця» про стягнення грошових коштів сплачених за недійсним правочином

встановив:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ДП Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця» про стягнення заборгованості.

Позов мотивує тим, що вона стала власником нежитлової будівлі (готелю) загальною площею 714,30 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (надалі Нерухоме майно), внаслідок його продажу на електронних торгах 05.05.2015.

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.11.2018 по справі № 303/4240/15-ц, було визнано недійсними електронні торги, скасовано протокол проведення електронних торгів від 05.05.2015 №78777, а також застосовано наслідки недійсності правочину протоколу проведення електронних торгів від 05.05.2015 №78777 щодо відчуження Нерухомого майна, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути вказане нерухоме майно за актом прийому-передачі в повне господарське відання Державного підприємства Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця», а Державному підприємству Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця» повернути ОСОБА_1 кошти в сумі 4 622 978,15 грн.

Як на підставу для задоволення позовних вимог, позивач посилається на те, що вищезгадане рішення суду набрало законної сили 12.02.2020, однак вже понад чотири роки залишається невиконаним, грошові кошти відповідач так і не повернув позивачу, а виконавче провадження залишається відкритим.

Суд у рішенні по справі №303/4240/15-ц, застосовуючи наслідки недійсного правочину визнав неефективним спосіб захисту прав ОСОБА_1 щодо повернення сплачених нею грошових коштів, як стороною правочину, який визнаний судом недійсний через порушення, що допущені органом державної виконавчої служби. Суд застосував двосторонню реституцію шляхом дублювання норми абзацу другого частини першої ст. 216 Цивільного кодексу України. Водночас, вказаний судовий акт не забезпечує ефективний захист прав покупця, відтак воно вже тривалий час залишається невиконаним.

Позивач вважає, що такий спосіб захисту, як стягнення коштів забезпечить ефективний захист прав позивача як сторони правочину, який визнано недійсним через порушення законодавства, допущені органом державної виконавчої служби та відповідає заходам примусового виконання рішень, які встановлені у статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» (звернення стягнення на кошти), а також частини другої ст. 4 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (стягнення за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду).

З врахуванням наведеного ОСОБА_1 просила суд стягнути з ДП Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця» на свою користь 4 622 978,15 гривень сплачених за правочином, який визнаний недійсним, а також стягнути на свою користь витрати на професійну правничу допомогу.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував свою відмову тим, що позивачка зверталася до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення, однак на підставі ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.08.2023 у справі №303/4240/15-ц у задоволенні її заяви було відмовлено. Ухвала суду першої інстанції залишена постановою Закарпатського апеляційного суду від 05.12.2023 без змін.

Також вказав, що позивачка не зазначила, що в рамках розгляду справи №303/248/23 за позовом заступника керівника Спеціалізованої прокурати у військовій та оборонній сфері Західного регіону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України до ОСОБА_1 , треті особи: ДП Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця», ГУ майна та ресурсів Міністерства оборони України про витребування майна, припинення права власності Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області задоволено позов частково та витребувано у позивачки на користь Міністерства оборони спірне майно. У задоволенні вимог про припинення права власності відмовлено. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 22.10.2024 рішення було скасовано та у задоволенні позову відмовлено.

Тобто, позиція сторони позивача щодо врегулювання спірних відносин між учасниками справи в межах розгляду даної справи та справи №303/248/23 є суперечливою.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.11.2018 по справі № 303/4240/15-ц, яким застосовано двосторонню реституцію є обов`язковим до виконання сторонами в силу приписів ст. 129-1 Конституції України, яка є нормою прямої дії. Невиконання даного рішення, яке набрало законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності.

На час розгляду цієї справи, позивачка фактично залишається власником спірного нерухомого майна. Доказів того, що на виконання рішення нею було повернуто таке майно, матеріали справи не містять. За таких обставин, задоволення вимоги про стягнення з відповідача суми за предметом позову є неправомірним, оскільки така ситуація невиправдано поставить відповідача у становище, коли він буде повторно зобов`язаний за судовим рішенням сплатити кошти позивачу за нерухоме майно, яке при цьому продовжує залишатись у володінні ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Митровка Я.В., подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. Вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим.

Вказує, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків щодо кваліфікації правових підстав пред`явлення позову, оскільки позивач не пов`язує факт пред`явлення даного позову виключно з тривалим невиконанням відповідачем судового рішення у справі №303/4240/15-ц. Позивачка вважає, що саме обрання неналежного та неефективного способу захисту прав споживачки як сторони недійсного правочину є одним з основних причин невиконання цього обов`язку повернення спірного майна.

Саме вимога про примусове стягнення з відповідача на користь позивачки буде єдиним належним способом захисту її порушених прав.

Суд першої інстанції помилково вважає, що застосуванню підлягає доктрина res judicata. Правова відмінність між формулюванням «зобов`язати повернути кошти» та «стягнути кошти» була встановлена судами під час розгляду справи №303/4240/15-ц, зокрема у постанові Закарпатського апеляційного суду від 05.12.2023 апеляційний суд вказав, що не можна змінити спосіб виконання рішення у справі №303/4240/15-ц, оскільки це буде зміною рішення по суті. Тобто, вимога про стягнення коштів не була предметом судового розгляду по суті в справі №303/4240/15-ц.

Необґрунтованою є також позиція суду щодо розбіжності в позиції позивачка у справі №303/248/23 та в даній справі, оскільки у межах справи №303/248/23 позивачка заперечувала проти застосування прокурором віндикаційного механізму та наполягала на реституції. Вимога про стягнення коштів у цій справі є конкретизацією належного способу виконання реституційного обов`язку.

Водночас, суд першої інстанції проігнорував той факт, що відповідач систематично та тривало не виконує рішення суду у справі №303/4240/15-ц, що також підтвердило неефективність такого рішення. Це позбавило позивачку права користуватися та розпоряджатися належними їй коштами протягом майже десятирічного періоду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних доводів.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційним судом встановлено, що згідно з даними платіжного доручення від 15.05.2015 №1 ОСОБА_1 сплатила 4 391 829,24 грн Головному управлінню юстиції у Закарпатській області. В графі «призначенні платежу» зазначено: «кошти за придбання на СЕТАМ прот. №78777 від 05.05.2015, лот №59328 ЄДРВП №23271186, переможець ОСОБА_1 » (а.с. 15).

На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.11.2018 по справі № 303/4240/15-ц суд задовольнив позов першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі органів уповноважених здійснювати функції у спірних відносинах Міністерства оборони України, Державного підприємства Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця».

Суд вирішив визнати дії Головного територіального управління юстиції в Закарпатській області щодо визначення складу майна, яке підлягає реалізації, а саме нежитлової будівлі (готелю) загальною площею 714,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та передачі для реалізації на електронних торгах неправомірними. Також суд визнав недійсними результатів електронних торгів та скасував протокол проведення електронних торгів від 5 травня 2015 року №78777. Застосував наслідки недійсності правочину - протоколу проведення електронних торгів від 5 травня 2015 року №78777 щодо відчуження нерухомого майна - нежитлової будівлі (готелю) загальною площею 714,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути вказане нерухоме майно за актом прийому-передачі в повне господарське відання Державного підприємства Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця», а Державному підприємству Міністерства оборони України «Мукачівська госпрозрахункова дільниця» повернути ОСОБА_1 кошти в сумі 4 622 978,15 грн. (а.с. 16-27).

Постановою Верховного Суду від 12.02.2020 рішення залишено в силі (а.с.28-47). Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області видано виконавчий лист №303/4240/15-ц від 22.05.2020 (а.с.48-49).

Головним державним виконавцем Мукачівського міського відділу державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Хабаровим В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 20.07.2020 ВП №62616291 з виконання виконавчого листа (а.с 50-51).

Згідно з даними Інформації про виконавче провадження станом на 23.10.2024 дане виконавче провадження є відкритим (а.с. 52-57).

ОСОБА_1 зверталася до суду із заявою про зміну способу і порядку виконання рішення, однак на підставі ухвали Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.08.2023 по справі №303/4240/15-ц (6/303/95/23) у задоволенні її заяви було відмовлено (а.с. 61-70).

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 05.12.2023 вищезазначену ухвалу суду від 10.08.2023 залишено без змін (а.с. 71-79).

Судом встановлено, що власником нежитлової будівлі (готелю) загальною площею 714,30 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є позивач. Доказів того, що на виконання рішення суду про визнання недійсним правочину, нею було повернуто відповідачу спірне нерухоме майно, внаслідок чого вона перестала бути його володільцем, матеріали справи не містять.

Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 Цивільного кодексу України, в частині першій якої вказано, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За змістом статті 216 Цивільного кодексу України наслідком недійсності правочину є застосування двосторонньої реституції, тобто повернення сторін у первісний стан. Вона спрямована на відновлення status quo ante у фактичному та правовому становищі сторін, яке існувало до вчинення недійсного правочину, шляхом нівелювання юридичного значення будь-яких дій, які сторони вчинили на виконання цього правочину. Тому, кожна сторона зобов`язана повернути іншій у натурі все, що вона одержала на виконання недійсного правочину.

У пункті 8.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2024 року по справі № 918/1043/21 зазначено: «Велика Палата Верховного Суду підтверджує правильність своїх висновків, викладених у пунктах 66-70 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, зокрема, про те, що за недійсності правочину взаємне повернення сторонами одержаного за ним (двостороння реституція) є юридичним обов`язком, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину, однак вважає, що підхід до застосування наслідків недійсності правочину (стаття 216 ЦК України), сформульований у пунктах 72 та 81.2 згаданої постанови, потребує узгодження з наведеним вище висновком про двосторонню реституцію як юридичний обов`язок сторін недійсного правочину…[]

8.47.Для узгодження викладених раніше висновків з механізмом двосторонньої реституції в цілому Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від своїх висновків, викладених у пунктах 72 та 81.2 постанови від 20.07.2022 у справі № 923/196/20, та виходити з буквального тлумачення змісту статті 216 ЦК України, яке дає підстави для висновку про те, що, якщо законом не встановлені особливі умови застосування правових наслідків недійсності правочину або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів, позивач, який заявляє вимогу про повернення йому в натурі переданого за недійсним правочином або відшкодування вартості переданого, заявляє реституційну вимогу, яку суд за існування для того підстав задовольняє, застосовуючи двосторонню реституцію. У цьому випадку відповідач є стягувачем у частині рішення про повернення йому переданого ним за недійсним правочином майна або відшкодування вартості.

8.48.Ці висновки узгоджуються також з позицією Верховного Суду України, який постановою від 06.09.2017 у справі № 320/4812/15-ц скасував рішення суду першої інстанції в частині повернення ОСОБА_6 того, що він передав державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України на виконання укладеного між ними 08.09.2014 договору купівлі-продажу 9/10 часток комплексу будівель та споруд за АДРЕСА_1, у зв`язку з визнанням судом зазначеного договору недійсним, а справу в цій частині передав на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції визнав вказаний договір купівлі-продажу недійсним, проте правила реституції за частиною першою статті 216 ЦК України застосував тільки щодо однієї зі сторін правочину - постановив рішення про зобов`язання ОСОБА_6 повернути державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України майно, одержане ним як покупцем за недійсним договором. При цьому суд не вирішив питання про повернення іншій стороні правочину - відповідачу ОСОБА_6 того, що він передав державі в особі Міністерства аграрної політики та продовольства України на виконання цього ж договору, у зв`язку з визнанням його недійсним».

По відношенню до спірної ситуації по справі слід зазначити, що Рішення, яким застосовано двосторонню реституцію, є обов`язковим до виконання сторонами в силу приписів статті 129-1 Конституції України, яка є нормою прямої дії. В свою чергу, невиконання судового Рішення, яке набуло законної сили, або надання йому переоцінки суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності.

Верховний Суд у пункті 30 постанови від 28.02.2024 по справі №400/3416/20 звернув увагу на те, що судове рішення виконується безпосередньо, і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. З огляду на вищенаведене, у разі невиконання судового рішення позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.

Таким чином, спір (спірні правовідносини) між сторонами вже вирішені судом та перейшли до стадії виконання вішення.

ОСОБА_1 фактично ініціює новий позов та заявляє позовну вимогу щодо стягнення з відповідача суми 4 622 978,15 грн, яка мала бути повернута їй відповідачем на підставі рішення від 16.11.2018.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що задоволення вимоги про стягнення з відповідача суми заборгованості поставить відповідача у становище, коли він буде повторно зобов`язаний за судовим рішенням сплатити кошти позивачу за нерухоме майно, яке при цьому продовжує залишатись у володінні ОСОБА_1 .

За вказаних обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з урахуванням всіх істотних обставин справи, а тому апеляційний суд керуючись положенням ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Враховуючи вищенаведене та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Митровка Ярослав Васильович, залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 березня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 08 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: