Справа № 2-4815/11
Провадження № 4-с/487/26/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі головуючого судді Гаврасієнко В.О., за участю секретаря судового засідання Радченко К.В., представника заявника ОСОБА_1 , державного виконавця Кириченко Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення та бездіяльність Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

ВСТАНОВИВ:

Представник заявника - адвокат Кудактіна О.І. звернулась до Заводського районного суд м. Миколаєва із скаргою на бездіяльність Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у якій просила визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кириченко Г.М. у виконавчому провадженні №67349389 та визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кириченко Г.М. про повернення виконавчого документа стягувачу від 22.08.2025 у виконавчому провадженні №67349389.

Подану скаргу обґрунтовує тим, що 28.08.2025 на адресу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» надійшла постанова головного державного виконавця Заводського відділу Державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) Кириченко Г.М. про повернення виконавчого документа стягувану, винесена 22.08.2025 у виконавчому провадженні № 67349389 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4815/11, виданого 13.10.2021 Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» коштів в розмірі 34 751,25 гривень. З постановою головного державного виконавця від 22.08.2025 про повернення виконавчого документа стягувачу АТ «Ощадбанк» не погоджується та вважає бездіяльність та постанову головного державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувану неправомірними. Зазначає, що всупереч переліку передбачених Законом України «Про виконавче провадження» головним державним виконавцем будь-яких заходів, спрямованих на реальне виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості вжито не було. Банк вважає, що неправомірна бездіяльність державного виконавця полягає у відсутності перевірки майнового стану боржника, порушує право АТ «Ощадбанк» як стягувача на своєчасне та ефективне виконання судового рішення.

Згідно інформації в автоматизованій системі виконавчого провадження по виконавчому провадженню № 67349389, вбачається, що в порушення вищевказаних норм, перевірка майнового стану боржника проводилась державним виконавцем у 2021, 2022, 2023 та у 2025 році - один раз на рік, а у 2024 році майновий стан не перевірявся, в той час як згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець повинен був перевіряти майновий стан боржника згідно із встановленою законодавством періодичністю. Також, матеріали виконавчого провадження містять Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 22.08.2025 з якого вбачається що ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності 21/200 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 згідно свідоцтва про право на спадщину за законом. Отже, повернення виконавчого документа стягуваічу згідно із п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставним та неправомірним оскільки державним виконавцем не вжито своєчасно та в повному обсязі всіх заходів передбачених законодавством, а повернення виконавчого документа стягувану з вказаних підстав не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

В судовому засіданні представник заявника Кудактіна О.І. подану скаргу підтримала, просила задовольнити з викладених підстав.

Головний державний виконавець Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кириченко Г.М. в судовому засіданні просила у задоволенні скарги відмовити, посилаючись на те, що державний виконавець виконав всі необхідні заходи для примусового виконання рішення суду.

Вислухавши доводи представника заявника, головного державного виконавця, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на об`єктивному розгляді справи, керуючись законом, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні Заводського ВДВС у м. Миколаєві ПМУ МЮ (м. Одеса) перебувало виконавче провадження № 67349389 з примусового виконання виконавчого листа №2-4815/11 виданого Заводським районним судом міста Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 на користь АТ «Державний ощадний банк України» заборгованості в розмірі 34751,25 грн.

03.11.2021 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

02.04.2021 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та заборони його відчуження.

11.11.2021, 03.02.2023, 21.08.2023 винесено постанову про арешт коштів боржника.

Перевіркою майнового стану боржника державним виконавцем встановлено, що згідно запиту до ПФУ про осіб-боржників, які отримують пенсію інформацію не знайдено. Згідно відповіді на запит ДФС України у боржника відкрито рахунки в банківських установа, проте згідно відповідей банків кошти на рахунку відсутні. Згідно відповіді на запит ДФС України про джерела отримання доходів боржників-фізичних осіб інформація стосовно боржника відсутня. Згідно відомостей в автоматизованій інформаційній систем «Автомобіль» за боржником транспортні засоби не зареєстровано.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за № 440581909 від 22.08.2025 ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності 21/200 домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

18.08.2025 року державним виконавцем здійснено вихід за вказаною адресою та складено акт, яким встановлено, що майно, яке належить боржнику та на яке за законом можливо звернути стягнення не виявлено.

У зв`язку з чим на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» 22.08.2025 винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки у боржника відсутнє майно, доходи та кошти на рахунках в банківських установах, на яку може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна та доходів виявилися безрезультатними.

При розгляді скарги на дії державного виконавця суд має перевірити чи діяв державний виконавець в межах своїх повноважень та у спосіб, визначений законом при винесенні оскаржуваної постанови.

Згідно ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Статтею 18 ЦПК України визначено, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження», визначено органи та особи, які здійснюють примусове виконання рішень, зокрема, згідно частини першої вказаної статті, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п.2 та п.3 ч.1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. - і за її межами. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про виконавче провадження», учасниками виконавчого провадження є виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерт, спеціаліст, перекладач, суб`єкт оціночної діяльності - суб`єкт господарювання, особи, права інтелектуальної власності яких порушені, - за виконавчими документами про конфіскацію та знищення майна на підставі статей 176, 177 і 229 Кримінального кодексу України, статті 51-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Представник заявника у скарзі вказує на те, що повернення виконавчого документа стягувачу згідно із п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» є безпідставним та неправомірним оскільки державним виконавцем не вжито своєчасно та в повному обсязі всіх заходів передбачених законодавством, а повернення виконавчого документа стягувану з вказаних підстав не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2025 у справі № 2/1522/11652/11 виснувала про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.

Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених ч. 1 ст. 39 Закону № 1404-VIII, свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (ч. 1 ст. 40 Закону № 1404-VIII).

Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

Підстави для закінчення виконавчого провадження на момент розгляду цієї справи у суді визначені у частині п. 2 ч.1 ст. 39 Закону № 1404-VIII.

Згідно п. 7 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване таке житло, не здійснюється. У такому разі виконавець зобов`язаний вжити заходів для виконання рішення за рахунок іншого майна боржника.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного (приватного) виконавця не проводяться (див. подібні висновки у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27.03.2020 у справі № 817/928/17, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.01.2024 у справі № 569/6234/22).

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З наявних матеріалів справи не вбачається порушення державним виконавцем прав, свобод чи законних інтересів скаржника.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи вище викладене, приймаючи до уваги те, що виконавчий лист № 2-4815/11 Заводського районного суду міста Миколаєва був повернутий стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження», державним виконавцем вжито відповідних заходів примусового виконання виконавчого листа, суд приходить до висновку, про відсутність підстав для скасування постанови головного державного про повернення виконавчого документа стягувачу, відтак подана скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення та бездіяльність Заводського відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення шляхом подання безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду апеляційної скарги. В разі оголошення вступної та резолютивної частини ухвали або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи строк оскарження ухвали обчислюється з дня складання її повного тексту.

Повний текст ухвали суду складено 15.12.2025.

Суддя В.О. Гаврасієнко