П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2025 року м. Київ

Справа №754/17144/24

Апеляційне провадження №22-ц/824/14674/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Желепи О.В., Поліщук Н.В.

за участі секретаря Липченко О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Бабко В.В. 30 червня 2025 року у м. Києві, повний текст рішення складений 30 червня 2025 року, у справі за позовом Керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва, в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алексашина Юлія Борисівна, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності за заповітом та витребування майна,

В С Т А Н О В И В

У грудні 2024 року Керівник Деснянської окружної прокуратури міста Києва, в інтересах держави в особі Київської міської ради, звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив:

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23 травня 2023 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю. Б. на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого в реєстрі за № 404;

витребувати від ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,1кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 30 жовтня 1967 року виконавчим комітетом Київської міськради депутатів ОСОБА_6 був виданий ордер серії Б № 69949 на право зайняття житлового приміщення, на сім`ю в кількості 3 осіб (дружина - ОСОБА_3 , син - ОСОБА_4 ) на зайняття двох кімнат житловою площею 30,4 кв.м в квартирі АДРЕСА_1 .

Розпорядженням відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації № 1112 від 25 липня 2005 року вказану квартиру передано у власність ОСОБА_5 та видано свідоцтво про право власності на житло від 25 липня 2005 року. Проте рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 серпня 2012 року у справі № 2-3400/2012 було задоволено позов заступника прокурора Деснянського району м. Києва в інтересах ОСОБА_6 та скасовано розпорядження про передачу квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_5 , свідоцтво про право власності на житло визнано недійсним.

Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації №1112-17/А від 20 червня 2019 року на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 серпня 2012 року у справі № 2-3400/2012 та заяви ОСОБА_5 від 04 червня 2019 року № 102/К-1155 скасовано Розпорядження від 25 липня 2005 року №1112 про передачу ОСОБА_5 у власність квартири АДРЕСА_1 та визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 25 липня 2005 року № НОМЕР_1 видане на ім`я ОСОБА_5 .

За інформацією Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 18 січня 2024 року встановлено, що після рішення Деснянського районного суду м. Києва у справі № 2-3400/2012 рішення про приватизацію квартири АДРЕСА_1 не приймалося, свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось.

Відповідно до інформації з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 74 роки; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 72 роки; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , помер ІНФОРМАЦІЯ_6 у віці 55 роки. Тобто вказані особи за життя не використали право на приватизацію квартири.

У подальшому на підставі акту № 29 від 26 березня 2021 року Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) передав Деснянській районній у м. Києві державній адміністрації вказану квартиру під службове житло та/або на відселення з числа службового для вирішення житлових питань працівників житлово-комунального господарства та побутового обслуговування населення. Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 16 червня 2022 року № 180 «Про включення до числа службових жилих приміщень» квартиру АДРЕСА_1 , включено до числа службових жилих приміщень комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Деснянського району» м. Києва.

Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 25 квітня 2023 року № 214 «Про затвердження рішення адміністрації та профспілкового комітету комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Деснянського району» м. Києва про надання службового житла», вказану квартиру як службову надано працівникові ОСОБА_2 зі складом сім`ї на чотирьох осіб. На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_2 видано ордер № 000780 від 26 квітня 2023 року на право зайняття службового житлового приміщення у квартирі АДРЕСА_1 . Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією 28 квітня 2023 року проведено реєстрацію місця проживання 4 громадян у кв. АДРЕСА_1 на підставі ордеру на право зайняття службового приміщення № 000780 від 26 квітня 2023 року, про що зазначено у листі Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 18 січня 2024 року.

Водночас, Деснянською окружною прокуратурою міста Києва встановлено факт незаконного набуття права власності на вказану квартиру фізичною особою. Так за даними з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що 23 травня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю.Б. проведено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 404 від 23 травня 2023 року, посвідченого цим же нотаріусом. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 404 від 23 травня 2023 року встановлено, що ОСОБА_1 успадкував майно від ОСОБА_5 у вигляді квартири АДРЕСА_1 на підставі заповіту № 1422 від 30 жовтня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бессараб О. В. Однак, станом на день видачі свідоцтва про право на спадщину №404 від 23 травня 2023 року, ОСОБА_5 не була власницею квартири зазначеної в заповіті, а відтак, вказана квартира не могла входити до складу спадщини останньої.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року позов Керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва, в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алексашина Юлія Борисівна, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності за заповітом та витребування майна - задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23 травня 2023 року, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Юлією Борисівною на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого в реєстрі за № 404.

Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 46,1кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури витрати по сплаті судового збору в розмірі 18438,85грн.

Не погодився із зазначеним судовим рішенням відповідач ОСОБА_1 , його представником подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про порушення судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також неповне з`ясування обставин справи.

Представник відповідача вказує на те, що в матеріалах справи відсутні документи, які б давали можливість встановити дійсного першого власника спірної квартири, однак судом першої інстанції вказаного не взято до уваги.

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не враховано, що належними та допустимими доказами (документами), які підтверджують наявність або відсутність права власності на об`єкт нерухомого майна, що виникло в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, є виключно інформаційні довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів. В матеріалах справи міститься інформаційна довідка КА-2023 №4482 від 20 лютого 2023 року та інші документи від КП КМР «КМ БТІ» різні за змістом щодо права власності на спірну квартиру. При цьому, якщо позивач вважав, що інформаційну довідку видано помилково, то таку помилку необхідно було усувати зверненням до державного реєстратора за наявності згоди третіх осіб, на яких впливає виправлення такої помилки, або на підставі рішення суду. Однак, при зверненні до суду із вказаним позовом, вказаних вище дій позивачем вчинено не було.

Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не враховано, що скасування Деснянським районним судом міста Києва та відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації N 1112 від 25 липня 2005 року, яке вже було реалізоване, без визнання його незаконним, а також усупереч волі ОСОБА_5 , права якої зачіпаються, порушує конституційні принципи правової визначеності, стабільності та довіри до влади.

Також судом першої інстанції не враховано, що станом на день розгляду цієї справи відсутній будь-який документ з якого вбачається припинення права власності ОСОБА_5 і який створює юридичні підстави для скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_5 .

При цьому суд першої інстанції зазначає, що Деснянським районним судом м. Києва від 08 серпня 2012 року у справі № 2-3400/2012 ухвалено рішення, яким скасовано розпорядження № 1112 від 25 липня 2005 року та визнано недійсним відповідне свідоцтво про право власності на житло, видане 25 липня 2005 року. Однак, вказане рішення не має жодних юридичних наслідків, які б впливали (скасовували) право власності ОСОБА_5 на спірну квартиру, оскільки позивачем у вказаній справі обрано неналежний спосіб захисту.

Таким чином, відповідач набув право власності на спірну квартиру на законних підставах.

Крім цього, судом першої інстанції не враховано того, що керівник Деснянської окружної прокуратури міста Києва не мав жодних правових підстав представляти Київську міську раду, готувати та подавати відповідну позовну заяву, здійснювати представництво в суді. Однак, судом першої інстанції вказаного не було враховано, та позовну заяву керівника Деснянської окружної прокуратури міста Києва не залишено без розгляду.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення. Здійснити новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації вказує на те, що станом на момент складання заповіту, ОСОБА_5 не належала квартира в силу рішення, що набрало законної сили ще 20 вересня 2012 року, яким було скасовано розпорядження органу приватизації та визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло, позаяк заповідати квартиру будь-кому остання не мала права. Таким чином, квартира не увійшла до спадкової маси та ОСОБА_1 не мав права на її спадкування, а тому свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним, а квартира - витребуванню на користь власника - територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, що є ефективним способом захисту прав власника відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду.

На підставі викладеного, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Також відзив на апеляційну скаргу надійшов від керівника Деснянської окружної прокуратури м. Києва Чаплигіна К.В., в якому він зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а доводи наведені в апеляційній скарзі безпідставними та такими, що не спростовують правильність висновків суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність у керівника Деснянської окружної прокуратури м. Києва правових підстав на звернення до суду з позовною заявою в інтересах КМР, то керівник прокуратури зазначає, що окружна прокуратура листом №57-473вих-24 від 25 січня 2024 року зверталась до Київської міської ради із відповідним повідомленням про незаконне вибуття спірної квартири з власності територіальної громади м. Києва з метою вирішення питання щодо звернення до суду із позовною заявою про витребування майна. За результатом розгляду вказаного листа Київрада в особі Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), який є уповноваженим органом, що здійснює представництво Київради у таких правовідносинах, листом №056-609 від 30 січня 2024 року повідомила окружну прокуратуру про те, що заходи цивільно- правового характеру в інтересах територіальної громади не вживались, натомість висловлено прохання до окружної прокуратури вжити заходи цивільно-правового характеру в інтересах Київської міської ради звернувшись до суду з відповідним позовом, що свідчить про те, що вказаний орган місцевого самоврядування не здійснює у повній мірі свої повноваження щодо захисту інтересів територіальної громади у цьому випадку.

Крім того, Деснянською окружною прокуратурою м. Києва в порядку ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» листом № 57-10675вих-24 від 28 листопада 2024 року повідомлено Київську міську раду про намір звернутись з позовною заявою у зв`язку з бездіяльністю Київської міської ради, що полягає у невжитті заходів цивільно правового характеру спрямованих на захист майнових інтересів територіальної громади міста. Вказане повідомлення отримано Київською міською радою 28 листопада 2024 року та зареєстровано за вхідним № 08/48744.

А відтак, доводи представника відповідача щодо порушення порядку подання позовної заяви, передбаченого ст.23 Закону України «Про прокуратуру» є безпідставними. Повноваження прокурора на участь у судовому засіданні, коли він діє на виконання конституційної функції представництва, підтверджуються саме службовим посвідченням.

На підставі викладеного, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Куропата О.В. підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просили про її задоволення.

Представник Деснянської окружної прокуратури м. Києва - Винник О.О. заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засіданні апеляційного суду не з`явились. Про час та місце розгляду справи сторони повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили. Тому колегія суддів, керуючись положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України, вважала що їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Першим питанням, яке підлягає до вирішення апеляційним судом є питання здійснення представництва прокурором інтересів держави у цій справі та додержання порядку на здійснення такого звернення, про яке заявлено в доводах апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 ..

Судом встановлено, що 25 січня 2024 року Деснянська окружна прокуратура звернулась до Київської міської ради та Департаменту будівництва житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації із листом, в якому повідомила про виявлені порушення права власності територіальної громади м. Києва на спірне майно. Зокрема в листі було зазначено, що станом на день посвідчення заповіту та на день видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_5 не була власницею квартири, зазначеною в заповіті, а відтак квартира не могла входити до складу спадщини останньої. Та на підставі викладеного вище просила повідомити, чи вживались та чи будуть вживатись Київською міською радою заходи цивільно-правового характеру шляхом звернення до суду з відповідним позовом про визнання недійного свідоцтва про право на спадщину за заповітом та витребування майна. /т.1 а.с.242-244/

30 січня 2025 року Департамент будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) просив Деснянську окружну прокуратуру вжити заходів цивільно-правового характеру в інтересах Київської міської ради, звернувшись до суду з відповідною заявою. /т.1 а.с.245-246/

28 листопада 2024 року Деснянська окружна прокуратура листом № 57-10675ВИХ-24 повідомила Київську міську раду про прийняття рішення на підставі статті 23 Закону України «Про прокуратуру» про представництво інтересів держави в особі Київської міської ради щодо звернення з позовної заявою до ОСОБА_1 про визнання недійного свідоцтва про право на спадщину за заповітом та витребування майна. /.1 а,с.247-249/

Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 3 ст. 131-1 Конституції України, прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно із ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до норм ч. 1 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору України, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам.

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятій 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає у тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Згідно із ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 зазначив, що із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що і в судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах. Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (див. постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (пункт 27)). Тому, зокрема, наявність чи відсутність у органу, через який діє держава, статусу юридичної особи, значення не має (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 6 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (пункти 8.10, 8.12) від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81)).

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного суду 25 липня 2024 року по справі № 177/827/22, провадження № 61-12981св23.

Незалежно від того, хто саме звернувся до суду, - орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, чи прокурор - у судовому процесі (в тому числі у цивільному) держава бере участь у справі як позивач, а відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор здійснюють процесуальні дії на захист інтересів держави як суб`єкта процесуальних правовідносин. Таким чином, фактичним позивачем за позовом, поданим в інтересах держави, є держава, а не відповідний орган (незалежно від наявності в нього статусу юридичної особи) або прокурор. На відміну від останнього та органів, через які діє держава, юридичні особи, які не є такими органами, діють як самостійні суб`єкти права - учасники правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 82-83)).

Враховуючи вищенаведені норми законодавства, слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що прокуророві надано право звертатися до суду з позовами про захист інтересів держави, обґрунтовуючи при цьому, в чому саме полягає таке порушення.

У справі, що переглядається керівник Деснянської окружної прокуратури міста Києва обґрунтовує порушення інтересу держави тим, що спірною квартирою, яка належить територіальній громаді міста Києва, незаконно заволоділа фізична особа, чим завдається шкода державі, оскільки Київська міська рада, її виконавчі органи відповідного захисту не здійснюють. А тому звернення прокурора з позовом слід вважати обґрунтованим, підстав для залишення позову без розгляду не вбачається, а відповідні доводи апеляційної скарги відповідача є безпідставними.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги по суті спору апеляційним судом встановлені наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини.

30 жовтня 1967 року виконавчим комітетом Київської міськради депутатів ОСОБА_6 був виданий Ордер серії Б № 69949 на право зайняття житлового приміщення, на сім`ю в кількості 3 осіб (дружина - ОСОБА_3 , син - ОСОБА_4 ) на зайняття двох кімнат житловою площею 30,4кв.м в квартирі АДРЕСА_1 . /т.1 а.с.36/

25 липня 2005 року Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації ОСОБА_5 видано Свідоцтво про право власності на житло, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Свідоцтво видано згідно із розпорядження від 25 липня 2005 року № 1112. /т.1 а.с.28-29,130-131/

12 січня 2007 року державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Олефіренко К. М. було посвідчено заповіт ОСОБА_5 , відповідно до якого вона на випадок своєї смерті заповіла все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право - ОСОБА_7 . Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 7-45.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 серпня 2012 року у справі № 2-3400/2012, задоволено позов першого заступника прокурора Деснянського району м. Києва в інтересах ОСОБА_6 та скасовано розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 1112 від 25 липня 2005 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_5 . Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло видане 25 липня 2005 року згідно із розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації № 1112 від 25 липня 2005 року про приватизацію квартири квартири АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_5 . Рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили 20 серпня 2012 року. /т.1 а.с.30-33/

04 червня 2019 року ОСОБА_5 звернулась до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про долучення копії рішення суду № 2-3400/2012 та № 754/5927/14-ц до архівної справи приватизаційного відділу. /т.1 а.с.47/

Розпорядженням відділу приватизації державного житлового фонду та створення ОСББ Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 1112-17-А від 20 червня 2019 року, на виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 серпня 2012 року, про скасування розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло - скасовано розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 25 липня 2005 року № 1112 про передачу у власність ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 . Визнано недійним свідоцтво про право власності на житло від 25 липня 2005 року № НОМЕР_1 виданого на ім`я ОСОБА_5 /т.1 а.с.49/

Особа на яку був виданий ордер на право на заняття житлового приміщення ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть. /т.1 а.с.40-42/

Інша особа зазначена у ордері як член сім`ї власника ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть та копіє свідоцтва про смерть. /т.1 а.с.43-44, 108/

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану щодо актового запису про смерть та копією свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_2 . /т.1 а.с.37-39,71,74-75/

За життя ОСОБА_5 та від її імені, 30 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бессараб О. В. було посвідчено заповіт та зареєстровано в реєстрі за № 1422.

Матеріали справи містять три копії заповіту ОСОБА_5 від 13 жовтня 2018 року, які посвідчені Приватним нотаріусом Бессараб О. В. та зареєстровані в реєстрі за № 1422, які різняться між собою за змістом та візуалізацією.

Так, згідно з однією копією заповіту, ОСОБА_5 заповідала належну їй квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . /т.1 а.с.76/

Згідно другого заповіту, ОСОБА_8 заповідала належну їй квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в рівних частках кожному. /т.1 а.с.107,143/

У третій копії заповіту ОСОБА_8 заповідала належну їй квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в рівних частках кожному. Проте написання власноручно ОСОБА_8 тексту: «Заповіт прочитаний уголос і власноручно підписаний мною ОСОБА_5» є відмінним від попереднього. /т.1 а.с.122,173/

14 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т. В. із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5 , на підставі якої була заведена спадкова справа. /т.1 а.с.66/

Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» в інформаційній довідці КВ-2019 №49892 від 20 грудня 2019 року адресованомій приватному нотаріусу КМНО Змисловській Т.В. повідомило, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, кв. АДРЕСА_1 на праві власності не зареєстрована. /т.1 а.с.91/

18 червня 2019 року ОСОБА_1 була подана заява про реєстрацію зміни місця зберігання спадкової справи, відповідно до якої зазначено відомості про нове місце зберігання спадкової справи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бутько М.В. /т.1 а.с.92/

18 червня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бутько М. В. із заявою про видачу йому свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом. /т.1 а.с.95/

19 червня 2020 року Приватним нотаріусом КМНО Бутько М.В. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дія, а саме видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 . Оскільки у ОСОБА_1 були відсутні документи, які би посвідчували право власності померлої на зазначене нерухоме майно, та згідно відомостей КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» право власності на зазначену вище квартиру не зареєстровано. /т.1 а.с.105-106/

05 листопада 2020 року ОСОБА_1 звертався до Деснянського районного суду м. Києва із позовом про визнання права користування житловим приміщенням за заповітом. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21 липня 2021 року у справі № 754/14607/20, позов ОСОБА_1 було залишено без розгляду з підстав повторної неявки позивача. /т.1 а.с.194-216/

10 серпня 2021 року ОСОБА_1 звертався до Деснянського районного суду м. Києва із позовом про визнання права на користування житловим приміщенням. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року у справі № 754/12406/21, позов ОСОБА_1 було залишено без розгляду з підстав повторної неявки позивача. /т.1 а.с.217-231/

26 січня 2023 року ОСОБА_1 звертався до Деснянського районного суду м. Києва із позовом про заборону вчиняти певні дії та скасування незаконних розпоряджень. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 березня 2023 року у справі № 754/1162/23, позовна заява ОСОБА_1 було визнане неподаною та повернута позивачу, так як позивачем не були усунуті виявлені недоліки позовної заяви. /т.1 а.с.188-193/

Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» в інформаційній довідці № КВ-2023 № 4482 від 20 лютого 2023 року адресованому приватному нотаріусу КМНО Бутько М. В., вказало що за даними реєстрових книг Бюро, квартира АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за: ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду деснянської районної у м. Києві державної адміністрації 25 липня 2005 року (розпорядження № 1112) та зареєстроване в Бюро 11 серпня 2005 року за реєстровим №2607. /т.1 а.с.110/

03 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бутько М. В. із заявою про передачу спадкової справи приватному нотаріусу КМНО Алексашиній Ю. Б. для видачі свідоцтва про право на спадщину. /т.1 а.с.123/

23 травня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Алексашиної Ю. Б. із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом./т.1 а.с.125/

23 травня 2023 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алексашиною Ю. Б. було видано ОСОБА_1 . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстрованого в реєстрі за № 404, на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бессараб О. В. 30 жовтня 2018 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1422, спадкодавцем зазначеного майна є ОСОБА_5 . Спадщина на яку видано свідоцтво складається із квартири АДРЕСА_1 . Право власності на вказану квартиру належить спадкодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації 25 липня 2005 року, згідно із розпорядження № 1112 від 25 липня 2005 року. Право власності зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 11 серпня 2005 року та записано в реєстрову книгу за реєстровим № 2607. /т.1 а.с.161/

Згідно із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04 грудня 2024 року, квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_1 /т.1 а.с.24-25,164/

Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» в листі від 21 грудня 2023 року адресованому Деснянській окружній прокуратурі, вказано, що помилково надано інформацію про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровано за: ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації 25 липня 2005 року (розпорядження № 1112) та зареєстроване в Бюро 11 серпня 2005 року за реєстровим № 2607, так як не вказано, що згідно з рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 серпня 2012 року вищевказане свідоцтво визнано недійсним. /т.1 а.с.165-166/

Поряд з цим Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 16 червня 2022 року № 180 «Про включення до числа службових жилих приміщень» квартиру АДРЕСА_1 включено до числа службових жилих приміщень комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Деснянського району» м. Києва. /т.1 а.с.53-54/

Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від № 214 «Про затвердження рішення адміністрації та профспілкового комітету комунального підприємства «Шляхово-експлуатаційне управління по ремонту по ремонту та утриманню автомобільних шляхів та споруд на них Деснянського району» м. Києва про надання службового житла» від 25 квітня 2023 року, вказану квартиру як службову надано працівникові ОСОБА_2 зі складом сім`ї на чотирьох осіб. /т.1 а.с.51-52/

На підставі Розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 25 квітня 2023 року № 214, 26 квітня 2023 року ОСОБА_2 видано ордер № 000780 на право зайняття службового житлового приміщення у квартирі АДРЕСА_1 . /т.1 а.с.55/

Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією в листі від 18 січня 2024 року вказано, що після рішення Деснянського районного суду м. Києва у справі №2-3400/2012 рішення про приватизацію квартири АДРЕСА_1 не приймалось, свідоцтво про право власності на зазначену квартиру не видавалось. ОСОБА_1 ніколи не був зареєстрований за вищевказаною адресою. Проте 28 квітня 2023 року було проведено реєстрацію місця проживання 4 громадян у цій квартирі на підставі ордеру на право зайняття службового приміщення № 000780 від 26 квітня 2023 року.

Рішенням Київської міської ради № 7635/7676 «Про перейменування АДРЕСА_3 в Деснянському районі міста Києва» від 08 лютого 2024 року АДРЕСА_3 . /т.1 ас.236-237/

Матеріали справи містять дані про те, що в провадженні Деснянським управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві перебувають кримінальні провадження № 0001559 від 16 травня 2023 року та № 0000109 від 08 червня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, стосовно шахрайського заволодіння невстановленою особою квартирою АДРЕСА_4 , які об`єднані в одне провадження під № 0001559. /т.1 а.с.169-184,238-241/

Частиною 5 ст. 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Згідно із ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України - і за її межами.

В силу ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. (ч.1 ст. 317 ЦК України)

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України) .

В порядку ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування

Згідно зі ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

До компетенції рад віднесено питання прийняття рішень щодо розпорядження та правової природи комунального майна (п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України).

Згідно із ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Частиною 1 ст. 1235 ЦК України визначено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно із ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України (ст. 1247 ЦК України).

Згідно із ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Згідно із статтею 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Згідно із ст. 69 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Нотаріус або посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також перевіряє коло осіб, які мають право на обов`язкову частку в спадщині.

В силу ч.1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. (ч.4 ст 388 ЦК України)

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) погодилася із цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Також Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 520/8065/19 дійшов висновку, що вимоги прокурора про витребування із чужого незаконного володіння нерухомого майна - ДП «Пансіонат «Борей», що входило до майнового комплексу НАН України, є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно з володіння поза його волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

У ч.2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17).

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») Європейський Суд наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри»

З наведених обставин справи вбачається, що спірна квартира була надана у користування ОСОБА_6 та членам його сім`ї ОСОБА_5 , ОСОБА_4

27 липня 2005 року була проведена приватизація спірної квартири на ім`я ОСОБА_5 , проте рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 серпня 2012 року скасовано розпорядження відділу приватизації державного житлового фонду Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації № 1112 від 25 липня 2005 року про передачу спірної квартири у власність ОСОБА_5 , та визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло. Вказане рішення суду набрало законної сили, що вказує на те, що спірна квартира мала бути повернута у власність держави.

Доводи апеляційної скарги про те, що вказане судове рішення не має жодних юридичних наслідків, оскільки рішення про приватизацію було реалізоване і не впливає (скасовує) право власності ОСОБА_5 на спірну квартиру є безпідставними, оскільки в силу принципу обов`язковості рішення суду, визначеного у Конституції України та інших законодавчих актах, воно є обов`язковим до виконання для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Вказане рішення не є таким, що підлягало до примусового виконання і достатнім було набрання ним чинності. А отже доводи відповідача про відсутність будь-якого іншого документу про припинення права власності ОСОБА_5 є також безпідставними.

З матеріалів справи вбачається, що компетентним органом дійсно не були вчинені дії щодо реєстрації права власності на підставі рішення суду, проте реєстрація права власності є похідною дією від права власності, а тому її відсутність не свідчить про відсутність у держави права власності. До того ж слід враховувати, що вказане право виникло до введення в дію Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. А тому доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 про відсутність зареєстрованого права позивача на спірне майно відхиляються апеляційним судом.

Суд установив, що 30 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бессараб О.В. було посвідчено заповіт від імені ОСОБА_5 , дані про який містяться і у відповідних реєстрах. Однак в матеріалах справи містяться різні копії заповітів за одним тим самим реєстровим номером № 1422, в одному з яких спірну квартиру ОСОБА_5 заповідає ОСОБА_1 , а в інших копіях заповіту ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в рівних частках кожному. При цьому станом на 2018 рік, на момент складання заповіту, ОСОБА_5 не мала права власності на спірну квартиру, оскільки таке свідоцтво на право власності було скасовано на підставі рішення суду 08 серпня 2012 році у справі № 2-3400/2012. А отже ОСОБА_5 не мала законної підстави на розпорядження спірною квартирою після своєї смерті.

Разом з тим, виходячи з наведених вище норм чинного законодавства, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, особа уповноважена на вчинення нотаріальних дій, має перевірити, зокрема, склад спадкового майна. Слід звернути увагу на те, що матеріали спадкової справи містили суперечливі дані щодо наявності у спадкодавця ОСОБА_5 права власності на спірну квартиру, іншого майна у складі спадкового майна не було, тобто під час видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 не було враховано факту відсутності у спадкодавця права власності на майно зазначене у заповіті. А отже слід погодитись з висновком суду першої інстанції про те, що видане нотаріусом відповідачу свідоцтво про право на спадщину щодо цього майна без правової підстави, підлягає визнанню недійним.

Проведена, на підставі свідоцтва про право на спадщину, державна реєстрація права власності на спірну квартиру за відповідачем ОСОБА_1 , порушує права та законні інтереси позивача, Київської міської ради, у зв`язку з чим її порушене право підлягає захисту.

Оскільки судом установлено, що спірна квартира вибула з володіння первинного власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом власник має право витребувати це майно від набувача.

Враховуючи наведене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про доведеність заявлених позовних вимог та наявність правових підстав для їх задоволення. Судом першої інстанції надана вірна оцінка доказам, що були предметом дослідження в судовому засіданні суду першої інстанції, ним повно і об`єктивно з`ясовані дійсні обставини справи, перевірені доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надана належна правова оцінка, яка доводами апеляційної скарги відповідача не спростовується. Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В порядку визначеному ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача, понесені ним судові витрати на стадії апеляційного перегляду справи компенсації не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.В. Желепа

Н.В. Поліщук

Повне судове рішення складено 10 грудня 2025 року.