КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. ОДЕСИ
Провадження № 2-з/947/458/25
УХВАЛА

16.12.2025 року

Київський районний суд м. Одеси в складі головуючого судді Калініченко Л.В. розглянувши без повідомлення учасників справи заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Проперті» про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

07.11.2025 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Проперті» про звільнення майна з-під арешту, яка подана в електронній формі через підсистему Електронний суд, сформована 06.11.2025 року.

У відповідності до заявленого позову позивачка просить суд: звільнити частку квартири АДРЕСА_1 , належну на праві власності ОСОБА_1 , з-під арешту накладеного ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 03.10.2023 року по справі №522/17975/23.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову було розподілено судді Калініченко Л.В., яка передана головуючому судді 10.11.2025 року.

Разом з позовом, позивачкою надано до суду заяву про забезпечення вказаного позову, в якій остання просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення заборони відчуження (продажу, дарування, міни, передачі в іпотеку тощо) на весь об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_1 .

У відповідності до протоколу передачі судової справі раніше визначеному складу суду, справу за вказаною заявою розподілено головуючому судді Калініченко Л.В. та передано головуючому судді 10.11.2025 року.

Додатково суд зазначає, що за заявою позивачки про звільнення від сплати судового збору, ухвалою суду від 12.11.2025 року звільнено ОСОБА_1 від сплати судового збору в сумі 1453 гривні 44 копійки по справі №947/42302/25 за пред`явлення позовної заяви, разом з заявою про забезпечення позову.

За наслідком розгляду заяви позивачки про забезпечення позову, ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 12.11.2025 року у задоволенні вказаної заяви відмовлено.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 12.11.2025 року виправлено описки в ухвалах Київського районного суду міста Одеси від 12.11.2025 року про звільнення від сплати судового збору та відмови у забезпечення позову по цивільній справі №947/42302/25, шляхом вірного зазначення складу відповідачів у справі до яких ОСОБА_1 заявлені вимоги: « ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Проперті» про звільнення майна з-під арешту».

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 12.11.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Проперті» про звільнення майна з-під арешту, прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

14.11.2025 року до суду надійшла від позивачки ОСОБА_1 заява про забезпечення позову шляхом зупинення примусової реалізації (в тому числі зупинення будь-яких дій з організації та проведення електронних торгів (аукціонів), передачі на реалізацію) квартири АДРЕСА_1 (Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101) до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

За наслідком розгляду вказаної заяви, ухвалою суду від 17.11.2025 року, у задоволенні вказаної заяви ОСОБА_1 заява про забезпечення позову відмовлено.

12.12.2025 року до суду надійшла від позивачки ОСОБА_1 заява про забезпечення позову шляхом: зупинення стягнення у виконавчому провадженні № 79801034 в частині звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 ; заборонити приватному виконавцю виконавчого округу Одеської області Притуляку В.М. вчиняти дії щодо передачі на реалізацію вказаної квартири до набрання законної сили рішенням суду у цій справі. Вказана заява подана в електронній формі через підсистему «Електронний суд» та сформована 11.12.2025 року.

В обґрунтування вказаної заяви, позивачка посилається на те, що 09 грудня 2025 року було складено повний текст рішення Одеського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року щодо стягнення з ТОВ БІІР Проперті заборгованості з заробітної плати за періоди червень-липень 2020р. та лютий 2022 року - 70717 грн. 45коп., за наслідком чого відповідач ТОВ БІІР Проперті має виплатити ОСОБА_2 заборгованість з заробітної плати, в тому числі перерахувати їй ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей 50% від належних ОСОБА_2 виплат. Як вказує позивачка, протягом місяця цього не відбулося жодної відкритої комунікації щодо погашення боргу, заліку однорідних вимог тощо. Натомість, 9 грудня 2025 ТОВ БІІР Проперті подало до сулу позов до неї ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору цесії, за яким вона передала ОСОБА_2 право грошової вимоги до ТОВ БІІР Проперті, підтверджене актом звіряння розрахунків від 06.05.2023 р. на суму 803 383,98 грн. Всі ці дії, на думку позивачки підтверджують те, що ТОВ БІІР Проперті активно перешкоджає зарахуванню зустрічних грошових вимог, та прагне задовольнити свої вимоги саме за рахунок арештованої квартири, зневажаючи на її ОСОБА_1 право власності та житлові права неповнолітніх дітей. Як вказує позивачка, 11.12.2025 року на підставі заяви відповідача - ТОВ БІІР Проперті було відкрито виконавче провадження № 79801034 приватним виконавцем Притуляком В.М., початок чого, на думку позивачки, свідчить, що процедура стягнення, в тому числі опису та продажу квартири фактично розпочата. За наслідком чого, позивачка вказує, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до того, що спірна квартира може буде виставлена на торги і відчужена до ухвалення рішення у даній справі. За наслідком чого, позивачка вважає наявними підстави для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки дії відповідача ТОВ БІІР Проперті є недобросовісними, спрямованими на примусове стягнення майна, що належить їй та є предметом спору, що також порушує права малолітніх дітей.

У відповідності до протоколу передачі судової справі раніше визначеному складу суду, справу за вказаною заявою розподілено головуючому судді Калініченко Л.В. та передано головуючому судді 15.12.2025 року.

Згідно з п.3 ч.1 ст.152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Статтею 153 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Оглянувши подану до суду заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову, судом встановлено її відповідність вимогам встановленим ст. 151 ЦПК України, у зв`язку з чим дана заява підлягає невідкладному розгляду без повідомлення учасників справи в порядку передбаченому статтею 153 ЦПК України.

Дослідивши подану до суду заяву, оглянувши матеріали справи, суд дійшов до висновку про необґрунтованість поданої до суду заяви, з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Частиною 1 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: забороною вчиняти певні дії; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. (п.4 постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»).

Також, суд враховує, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6 -605 цс16 від 25.05.2016 року, винесеної за результатами перегляду рішення Апеляційного суду м. Києва та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Разом з тим, на відміну від адміністративного судочинства, визначальний принцип цивільного судочинства полягає у змагальності сторін, тобто у покладанні обов`язку доказування обставин в обґрунтування вимог/заперечень покладається на кожну із сторін процесу.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.

Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач повинен обґрунтувати причини звернення з такою заявою та надати суду докази наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Отже, в кожному конкретному випадку розглядаючи заяву про забезпечення позову суду належить встановити наявність обставин, які свідчать про те, що в разі невжиття таких заходів можуть виникнути перешкоди для виконання рішення суду у разі задоволення позову. При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Зазначена правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду викладеним в постанові від 13 січня 2020 року по справі №922/2163/17, який є обов`язковим для суду при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, у відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі №914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що: «Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову уконкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.».

Отже, у кожному конкретному випадку, розглядаючи заяву про забезпечення позову суд має здійснити: 1) оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; 2) забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; 3) з`ясувати зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; 4) ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; 5) запобігання порушенню прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у зв`язку з вжиттям таких заходів.

При цьому обов`язок доказування наявності таких обставин покладається на заявника.

Досліджуючи обґрунтованість поданої до суду заяви про забезпечення позову у даній справі та наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні № 79801034 в частині звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та встановлення заборонити приватному виконавцю виконавчого округу Одеської області Притуляку В.М. вчиняти дії щодо передачі на реалізацію вказаної квартири до набрання законної сили рішенням суду у цій справі, суд зазначає наступне.

Позивачкою у даній справі заявлені вимоги щодо звільнення частки квартири АДРЕСА_1 , з під арешту накладеного ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 03.10.2023 року в порядку забезпечення позову по справі №522/17975/23 за позовом ТОВ «БІІР ПРОПЕРТІ» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики і договором поруки, з посиланням на те, що в силу презумпції спільного сумісного майна подружжя, вона є співвласником даного майна, що не було враховано під час накладення вказаною ухвалою суду арешту на це майно, як власність ОСОБА_2 .

З метою захисту власних прав, позивачка у даній позовній заяві визначила предметом позову звільнити належну їй частку квартири АДРЕСА_1 з-під арешту накладеного ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 03.10.2023 року як захід забезпечення позову по справі №522/17975/23.

Оглядаючи подану до суду заяву та приймаючи предмет позову, суд доходить до висновку, що заявлений позивачкою вид забезпечення позову з зупинення стягнення у виконавчому провадженні № 79801034 в частині звернення стягнення на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та встановлення заборонити приватному виконавцю виконавчого округу Одеської області Притуляку В.М. вчиняти дії щодо передачі на реалізацію вказаної квартири до набрання законної сили рішенням суду у цій справі, невзаємопов`язаний з предметом позову у даній справі, який стосується звільнення частини нерухомого майна з-під арешту, накладеного ухвалою суду, як захід забезпечення позову у цивільній справі.

Також суд вважає безпідставними доводи сторони позивача з приводу наявності можливих ризиків ускладнення чи невиконання рішення суду у даній справі в разі задоволення позовних вимог про звільнення частки квартири АДРЕСА_1 , з під арешту накладеного ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 03.10.2023 року в порядку забезпечення позову по справі №522/17975/23, через проведення приватним виконавцем виконавчих дій в межах виконавчого провадження №79801034, оскільки позивачкою взагалі не надано доказів на підтвердження інформації про суть виконавчого документа, на підставі якого відкрито вказане виконавче провадження, а також приймаючи, що предметом даного позову не є вимоги позивача за наслідком вчинених дій на стадії виконавчого провадження та пов`язаних з оспорюванням дій з примусової реалізації квартири АДРЕСА_1 та підстав відповідних дій, процедури примусової реалізації.

Одночасно судом враховується, що недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили (пункт 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову»

Частиною 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Позов забезпечується, зокрема, зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (пункт 5 частини першої статті 150 ЦПК України).

Тлумачення пункту 5 частини першої статті 150 ЦПК України, з урахуванням принципу розумності та «методу чесного читання», свідчить, що позов забезпечується зупиненням продажу арештованого майна, якщо особою на час звернення з заявою про забезпечення позову подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (у тому числі, й у разі, коли заяву про забезпечення позову подано разом з позовною заявою) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2023 року в справі № 334/9179/21 (провадження № 61-7643св22); постанова Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2024 року по справі №127/32578/23).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 757/22558/20 (провадження № 61-158сво21) зазначено, що «у статтях 149, 150 ЦПК України зазначені положення щодо порядку вирішення питання про забезпечення позову і способи забезпечення позову. Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд, за заявою учасника справи, має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. У пункті 5 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Зупинення продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, є спеціальним способом забезпечення позову, який застосовується лише у справах за позовом про визнання права власності на це майно. […] суди попередніх інстанцій обґрунтовано, застосовуючи пункт 5 частини першої статті 150 ЦПК України, задовольнили заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у спосіб зупинення продажу арештованого майна (земельної ділянки), оскільки позивач подав позов про визнання права власності на виставлене на продаж арештоване майно. Саме для такого випадку законодавець передбачив можливість забезпечення позову шляхом зупиненням продажу арештованого майна. Дія наведеної норми процесуального права насамперед направлена на те, щоб запобігти відчуженню майна у порядку виконання судового рішення, яке належить не боржнику, а іншій особі».

Приймаючи вищевикладені висновки, суд зазначає, що у даній справі предметом позову не є вимоги позивача про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту в порядку ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження», а саме як власника нерухомого майна, на яке накладено арешт в межах виконавчого провадження, а відтак відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення позову передбачених пунктом 5 частини першої статті 150 ЦПК України.

Отже, доводи з метою чого позивачем заявлені заходи забезпечення позову не свідчать про ризики можливого невиконання рішення суду у даній справі в межах заявлених позовних вимог про звільнення майна з-під арешту, яке накладено судовим рішенням, як захід забезпечення позову.

Отже, приймаючи вищевказане нормативне обґрунтування, позивачем у порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не доведено належними доказами, як і не обґрунтовано, що невжиття заявлених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання майбутнього рішення суду.

Заява про забезпечення позву не містить об`єктивних обґрунтувань ризиків не виконання рішення суду, обставин, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Зазначені обставини перешкоджають суду, з урахуванням прав і законних інтересів сторін, встановити співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Разом з тим, суд враховує, що заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Приймаючи вищевикладене, суд доходить до висновку про необґрунтованість викладених позивачем в обґрунтування необхідності вжиття заявлених заходів забезпечення позову, у зв`язку з чим у задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 149-153, 352, 353, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «БІІР Проперті» про звільнення майна з-під арешту відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Головуючий Калініченко Л. В.