ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

15 грудня 2025 року м. Чернівці Справа № 725/7970/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Лисака І.Н., Височанської Н.К., Перепелюк І.Б., у порядку підготовки справи до розгляду за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 08 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Чернівецького районного суду м. Чернівці від 08 жовтня 2025 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який зареєстрований 16 квітня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції - розірвано. Неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після розірвання шлюбу залишено проживати разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на його самостійному вихованні та утриманні.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ІНФОРМАЦІЯ_5 (далі ІНФОРМАЦІЯ_6 ) оскаржило його, подавши апеляційну скаргу через підсистему «Електронний суд».

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 09 грудня 2025 року, крім іншого, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 08 жовтня 2025 року.

Зупинено дію рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 08 жовтня 2025 року, а також витребувано із Чернівецького районного суду м. Чернівці області цивільну справу за №725/7970/25 шляхом надіслання такої на адресу Чернівецького апеляційного суду у найкоротший строк.

11 грудня 2025 року до Чернівецького апеляційного суду надійшов лист від Чернівецького районного суду м. Чернівці №725/7970/25/25197/25, згідно якого повідомлено, що суд першої інстанції виконати вимоги ухвали суду про направлення справи до суду апеляційної інстанції не може, оскільки матеріали справи №725/7970/25 вилучені працівниками Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань 15 жовтня 2025 року під час проведення слідчої дії.

Чинним процесуальним законом не врегульовано питання щодо вилучення із судової установи матеріалів судової справи.

Провадження №22-ц/822/1196/25

У пунктах 2-3 рішення Ради суддів України №68 від 03.11.2017 року вирішено вважати незмінною позицію Ради суддів України щодо вилучення матеріалів судових справ і недопущення працівниками правоохоронних органів посягання на незалежність органів судової влади та перевищення ними своїх повноважень, висловлену у рішеннях Ради суддів України від 04 лютого 2016 року № 12 та від 04 листопада 2016 року № 73. Зазначено, що при вилученні матеріалів судових справ, що перебувають у провадженні суду та розгляд яких не завершено, при проведенні слідчих дій на досудовому розслідуванні кримінальних проваджень продовжуються вчинятися дії, які посягають на незалежність органів судової влади і тим самим унеможливлюють забезпечення права на справедливий суд та мають ознаки впливу на суд, а також будуть перешкодою для здійснення правосуддя.

В силу ч.1 ст.1 Закону України «Про Державне бюро розслідувань» Державне бюро розслідувань є державним правоохоронним органом, на який покладаються завдання щодо запобігання, виявлення, припинення, розкриття та розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до його компетенції. Відповідно до ч.1 ст.2 цього Закону Державне бюро розслідувань у своїй діяльності керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, а також іншими нормативно-правовими актами, прийнятими на їх основі.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч.1 ст.1 КПК України).

Так, за приписами ч.2 ст.84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті (ч.2 ст.98 КПК України).

Абзац 2 ч.2 ст.99 КПК України вказує на те, що матеріали, в яких зафіксовано фактичні дані про протиправні діяння окремих осіб та груп осіб, зібрані оперативними підрозділами з дотриманням вимог Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність", за умови відповідності вимогам цієї статті, є документами та можуть використовуватися в кримінальному провадженні як докази.

За приписами ч.4 ст.99 КПК України дублікат документа (документ, виготовлений таким самим способом, як і його оригінал), а також копії інформації, у тому числі комп`ютерних даних, що міститься в інформаційних (автоматизованих) системах, електронних комунікаційних системах, інформаційно-комунікаційних системах, комп`ютерних системах, їх невід`ємних частинах, виготовлені слідчим, прокурором із залученням спеціаліста, визнаються судом як оригінал документа.

Частинами 1 та 3 ст.100 КПК України визначено, що речовий доказ, який був наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений, повинен бути якнайшвидше повернутий володільцю, крім випадків, передбачених статтями 160-166, 170-174 цього Кодексу.

Документ повинен зберігатися протягом усього часу кримінального провадження. За клопотанням володільця документа слідчий, прокурор, суд можуть видати копії цього документа, за необхідності - його оригінал, долучивши замість них до кримінального провадження завірені копії.

Таким чином, вилучені матеріали цивільної справи належать установі судової влади України та оригінали повинні бути повернуті до суду першої та/або апеляційної інстанції якнайшвидше.

З урахуванням наведеного та з метою забезпечення перегляду судових рішень колегія приходить до висновку про необхідність витребування оригіналу справи у Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань.

Крім цього, за приписами частини 1 ст.371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження, а апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції - протягом тридцяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на її складність, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року (рішення ЄСПЛ у справах «Смірнова проти України» та «Фрідлендер проти Франції»). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ у справі «Красношапка проти України»).

Таким чином, саме на суд покладено обов`язок дотримання строків розгляду справ, що є складовою ст.6 Конвенції.

Про те, дотримання судом конвенційних прав громадян не може ставитися в залежність від дій/бездіяльності інших органів державної влади України - не учасників судового провадження, правоохоронних органів тощо, коли це перебуває поза судовим контролем.

Статтями 251 та 252 ЦПК України визначено вичерпні підстави для зупинення провадження у справі.

Так, відповідно до ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі: 1) смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво; 2) перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції; 3) призначення або заміни законного представника у випадках, передбачених статтею 63 цього Кодексу; 4) надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення подружжя, крім випадків, передбачених частиною другою статті 111 Сімейного кодексу України; 4-1) звернення обох сторін з клопотанням про зупинення провадження у справі у зв`язку з проведенням медіації; 5) прийняття рішення про врегулювання спору за участю судді; 6) об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. З питань, зазначених у цій статті, суд постановляє ухвалу.

Згідно ст.252 ЦПК України суд може за заявою учасника справи, а також з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадках: 1) перебування учасника справи на альтернативній (невійськовій) службі не за місцем проживання або на строковій військовій службі; 2) захворювання учасника справи, підтвердженого медичною довідкою, що виключає можливість явки до суду протягом тривалого часу; 3) перебування учасника справи у довгостроковому службовому відрядженні; 4) розшуку відповідача в разі неможливості розгляду справи за його відсутності; 5) призначення судом експертизи; 6) направлення судового доручення щодо збирання доказів у порядку, встановленому статтею 87 цього Кодексу; 8) звернення із судовим дорученням про надання правової допомоги, вручення виклику до суду чи інших документів до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави; 9) прийняття ухвали про тимчасове вилучення доказів державним виконавцем для дослідження судом; 10) перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду. Не допускається зупинення провадження у справі про стягнення аліментів з підстави наявності спору про батьківство (материнство), визначення місця проживання дитини, про участь одного з батьків або родичів у вихованні дитини, спілкуванні з дитиною. Суд не зупиняє провадження у випадках, встановлених пунктами 1-3 частини першої цієї статті, якщо відсутня сторона веде справу через свого представника. З питань, зазначених у цій статті, суд постановляє ухвалу.

Слід також вказати, що необґрунтоване зупинення провадження у справі може призвести до затягування строків її розгляду й перебування учасників справи в стані невизначеності, що свідчить про порушення положень п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року, що покладає на національні суди обов`язок здійснити швидкий та ефективний розгляд справи упродовж розумного строку.

Як зазначалося вище, правила зупинення провадження, перелік підстав яких в ЦПК є вичерпним, діляться на обов`язкові та дискреційні повноваження суду, про те не регулюють випадки, коли розгляд справи з об`єктивних причин, таких як відсутність матеріалів справи, не може бути розглянута у визначені строки.

В силу ч.9 ст.10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Так, у постанові від 08.06.2022 року в справі №2-591/11 Велика Палата Верховного Суду нагадала, що інститут аналогії закону і аналогії права первісно був доктринально обґрунтований і застосовувався судами задовго до часткового відображення цього інституту в законодавстві.

Необхідність інституту аналогії (аналогії закону та аналогії права) випливає з того, що закон призначений для його застосування в невизначеному майбутньому, але законодавець, встановлюючи регулювання, не може охопити всі життєві ситуації, які можуть виникнути. Крім того, життя перебуває у постійному русі, змінюється і розвивається, внаслідок чого виникають нові життєві ситуації, які законодавець не міг передбачити під час ухвалення закону.

Суд застосовує аналогію закону і аналогію права тоді, коли на переконання суду певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого наявна прогалина в законодавчому регулюванні.

Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Велика Палата Верховного Суду неодноразово застосовувала аналогію у процесуальному праві, зокрема у постановах від 26 червня 2019 року у справі №905/1956/15 (пункт 6.27), від 27 листопада 2019 року у справі №629/847/15-к, від 16 червня 2020 року у справі №922/4519/14 (пункт 6.19), від 13 січня 2021 року у справі №0306/7567/12 (пункт 28), від 28 вересня 2021 року у справі №761/45721/16-ц (пункт 105).

Саме застосування аналогії у процесуальному праві в певних випадках дає змогу з дотримання встановлених строків ухвалити справедливе рішення, тому відсутність у процесуальних кодексах положень про процесуальну аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії.

Оскільки матеріали цивільної справи витребувані Державним бюро розслідувань, досудове слідство яким проводиться в рамках кримінально-процесуального кодексу України, колегія суддів приходить до висновку, що наближеною ситуацією, яка склалася в рамках цієї справи, є об`єктивна неможливість розгляду справи до направлення судового доручення щодо збирання доказів, що схожа за випадком, врегульованим п.6 ч.1 ст.252 ЦПК України.

Таким чином, через вилучення цивільної справи у суду апеляційної інстанції відсутня можливість провести підготовку такої до розгляду й розглянути апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_7 у встановлені процесуальним законом строки, провадження у вказаній справі підлягає зупиненню до часу отримання оригіналів матеріалів судової справи.

Керуючись ст.ст.359-361, 371 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Витребувати у Головного слідчого управління Державного бюро розслідувань оригінал цивільної справи за №725/7970/25 шляхом надіслання такої на адресу Чернівецького апеляційного суду у найкоротший строк.

Зупинити провадження у справі №725/7970/25 до надходження матеріалів такої до суду апеляційної інстанції.

Після надходження матеріалів справи провести її підготовку до апеляційного розгляду.

Ухвала в частині зупинення провадження підлягає оскарженню.

Судді: І.Н. Лисак

Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк