Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
Справа № 279/5189/25
Провадження № 2/279/2326/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року м. Коростень

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Івашкевич О.Г., із секретарем судового засідання Маковською Д.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу № 279/5189/25 за позовною заявою ОСОБА_1 до Національного університету фізичного виховання і спорту, третя особа: в.о.ректора університету Пижов Олександр Михайлович про захист права працівника на розірвання трудового договору в одностороньому порядку згідно ч. 3 с. 38 КЗпП України,

ВСТАНОВИВ:

До Коростенського міськрайонного суду Житомирської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Національного університету фізичного виховання і спорту, третя особа: в.о.ректора університету Пижов Олександр Михайлович про захист права працівника на розірвання трудового договору в одностороньому порядку згідно ч. 3 с. 38 КЗпП України.

В обґрунтування позову зазначає, що перебував у трудових відносинах із відповідачем.

З 7 березня 2025 року почав виконувати обов`язки сантехніка студентського містечка Національного університету фізичного виховання і спорту України. Вказує, що погодився на цю роботу, в тому числі, що йому було запропоновано заробітну плату в розмірі 16000 грн. до вирахування податків та зборів, а також надано житло в одному з гуртожитків студентського містечка, тобто робота була за місцем проживання.

Зазначає, що адміністрація Національного університету фізичного виховання і спорту України від початку трудових відносин і до їх закінчення не виконувала вимоги чинного законодавства України в частині охорони праці та техніки безпеки, чим постійно і регулярно ставила під загрозу його життя і здоров`я. Крім того, вказує на порушення його трудових прав з боку відповідача, а саме: робота "не за закріпленим місцем", що є зміною істотних умов праці без згоди працівника або невідповідним дорученням; виплата зарплати не за домовленістю тощо.

Не погоджуючись з умовами праці, які йому нав`язували та вказаними порушеннями, був змушений звернутися до відповідача з заявою про звільнення за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, однак отримав відмову.

Вважаючи звільнення фіктивним, дискримінаційним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а дії відповідача незаконними, за захистом своїх трудових прав звернувся до суду з позовом, в якому просить змінити формулювання підстав звільнення, звільнити його згідно поданої заяви про звільнення за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП України від 21.07.2025 року, стягнути вихідну допомогу при звільненні в розмірі тримісячного середнього заробітку. Одночасно просить суд притягнути до відповідальності осіб, причетних до службових зловживань з фальсифікації актів про відсутність його на робочому місці у період 17.07.2025 року, 18.07.2025 року та 21.07.2025 року.

Ухвалою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області відкрито провадження у цивільній справі. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позов, подання письмових та електронних доказів щодо заперечення проти позову.

Учасники справи належним чином повідомлялися про розгляд справи, ухвалу про відкриття провадження було направлено на адреси сторін, відповідачу також направлено копію позовної заяви з додатками.

Відповідач ухвалу про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками отримав, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, в установлений строк подав до суду відзив на позовну заяву.

В обґрунтування відзиву зазначив, що позивач дійсно з 06.03.2025 року по 31.07.2025 року працював у НУФВСУ на посаді слюсара-ремонтника відділу головного механіка НУФВСУ. Відповідно до наказу НУФВСУ від 06.03.2025 року №118-вк "По особовому складу" ОСОБА_1 прийнято на посаду слюсара-ремонтника відділу головного механіка на основне місце роботи з 07.03.2025 року. Робоче місце - відділ головного механіка (м. Київ, вул. Фізкультури, 1, корпус 2). Працівники відділу головного механіка, зокрема і позивач, виконують доручену головним механіком роботу на об`єктах НУФВСУ. Позивачу відома посада, а тому доводи про те що він прийнятий на посаду та виконував обов`язки сантехніка студентського містечка є необгрунтовані та такі що вводять суд в оману.

Щодо тверджень про заробітну плату відповідач вказує, що наказом НУФВСУ від 06.03.2025 року №118-вк "По особовому складу" позивачу встановлено : посадовий оклад: 3483 грн. за рахунок коштів загального фонду; надбавка за складність, напруженість у роботі у розмірі 50% посадового окладу; надбавка за виконання особливо важливої роботи у розмірі 50% посадового окладу до 31.12.2025 року, а тому посилання позивача є оманливими.

Відповідач зазначає, що 17.08.2025, 18.07.2025, 21.07.2025 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці за адресою : м. Київ, вул. Фізкультури, 1, корпус 2, про що було складено відповідні акти про відсутність на роботі працівника.

Вказує, що позивачем було подано до відділу документообігу заяву від 21.07.2025 року №15-1092, в якій вимагав звільнити його за ч.3 ст. 38 КЗпП України.

Листом від 22.07.2025 року № 059-1052 "Про опрацювання заяви" НУФВСУ повідомив позивача про відсутність підстав для його звільнення 21.07.2025 року в порядку частини 3 статті 38 Кодексу законів про працю України.

Вказує, що відповідно до доручення НУФВСУ від 22.07.2025 року №15-1102, слюсару-ремонтнику відділу головного механіка ОСОБА_1 у термін до 23.07.2025 року включно необхідно було надати письмові пояснення щодо відсутності на робочому місці протягом 7.08.2025, 18.07.2025, 21.07.2025 року. Проте позивачем письмові пояснення надані не були.

Також, слюсар-ремонтник відділу головного механіка ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці у період 22.07.2025, 23.07.2025, 24.07.2025, 25.07.2025, 28.07.2025, 29.07.2025, 30.07.2025, 31.07.2025, про що складено відповідні акти про відсутність на роботі працівника.

На підставі вказаних актів, службової записки головного інженера від 30.07.2025 року, було видано наказ НУФВСУ від 31.07.2025 року №369-вк "Про звільнення", яким розірвано трудовий договір та звільнено 31.07.2025 року ОСОБА_1 з посади слюсара - ремонтника відділу головного механіка за прогул на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Враховуючи викладе, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач правом подати відповідь на відзив не скористався.

Третя особа - ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим, будь яких пояснень щодо позову або відзиву до суду не надав. Своїх аргументів та міркувань на підтримку або заперечення проти позову не виклав.

Зважаючи на те, що справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно зі ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матерільної) та моральної шкоди іншій особі (п.1,3 ч.2 ст.11 ЦК України).

Положеннями ст.15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частинами 1,3,5 ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частина 6 ст. 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

Судом встановлено,що позивач ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з відповідачем Національним університетом фізичного виховання і спорту України (НУФВСУ), що підтверджується особистою заявою ОСОБА_1 про прийняття на посаду та витягом з наказу НУФВСУ від 06.03.2025 року №118-вк "По особовому складу" про прийняття ОСОБА_1 на посаду слюсара - ремонтника відділу головного механіка на основне місце роботи з 07 березня 2025 року.

Заявою від 21 липня 2025 року ОСОБА_1 просив звільнити його з займаної посади сантехніка студ.містечка НУФВСУ відповідно до вимог ч.3 ст.38 КЗпП України, на підставу чого зазначив що НУФВСУ не виконує вимоги чинного законодавства України в частині "Охорони праці", чим своїми діями та/або бездіяльністю регулярно та постійно ставить загрозу його життю та здоров`ю. Одночасно просив виплатити заробітну плату за період з 01.07.2025 по 21.07.2025 року, відпускні та виплатити вихідну допомогу у розмірі 3-місячного середнього заробітку.

Національний університет фізичного виховання і спорту України листом від 22.07.2025 року №059-1052 "Про опрацювання заяви" повідомив ОСОБА_1 , про відсутність підстав для звільнення в порядку ч.3 ст.38 КЗпП України.

Наказом від 31.07.2025 року №369-вк "Про звільнення" Національний університет фізичного виховання і спорту України розірвав трудовий договір та звільнив ОСОБА_1 з посади слюсара - ремонтника відділу головного механіка за прогул на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, підстава: акти про відсутність на роботі працівника від 17.07.2025, 18.07.2025, 21.07.2025, 22.07.2025, 23.07.2025, 24.07.2025, 25.07.2025, 28.07.2025, 29.07.2025, 30.07.2025, 31.07.2025, службова записка головного інженера від 30.07.2025 року.

Згідно наказу №369-вк від 31.07.2025 року відділ бухгалтерського обліку та звітності зобов`язано виплатити грошову компенсацію за 12 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Позивач був ознайомлений з наказом про звільнення 08.08.2025 року, про що свідчить власне підпис про ознайомлення з наказом.

Спір пов`язаний зі звільненням та стосується питань законності, підстав чи процедури припинення трудового договору, неправильного застосування норм КЗпП України.

Пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до частин першої, третьої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Суд звертає увагу, що обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника.

Дослідивши подану ОСОБА_1 заяву про звільнення, вбачається, що на порушення трудового законодавства, та, як наслідок, причини звільнення останнім зазначені : неприбрана та невідремонтована кімната гуртожитку, надмірний шум в гуртожитку (студенти, пральні машини тощо), що порушують його відпочинок, відсутність засобів індивідуального захисту (зовнішній спеціальний одяг, перчатки), старі інструменти тощо.

Однак вказані доводи позивача, не підтвердженні належними та допустимими доказами, тобто факт існування порушення роботодавцем трудового законодавства позивачем не підтверджений.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18 (провадження № 61-797св20), від 23 листопада 2023 року у справі № 207/828/22 (провадження № 61-4090св23) зазначено, що за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61 -28466св18).

Для висновку про наявність підстав для звільнення працівника відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України доказуванню підлягає факт існування порушень роботодавцем трудового законодавства стосовно працівника на момент подання ним такої заяви про звільнення.

Такі висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі №182/1207/21, від 20 грудня 2023 року в справі № 153/758/22.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 КЗпП, він може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Також суд звертає увагу, що подання заяви про звільнення за власним бажанням відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України не звільняє працівника від обов`язку виходити на роботу та виконувати передбачені трудовим договором обов`язки.

Національний університет фізичного виховання і спорту України листом від 22.07.2025 року №059-1052 "Про опрацювання заяви" повідомив ОСОБА_1 про відсутність підстав для звільнення в порядку ч.3 ст.38 КЗпП України.

У подальшому у зв`язку з відсутністю ОСОБА_1 на робочому місці на підставі Наказом від 31.07.2025 року №369-вк "Про звільнення" Національний університет фізичного виховання і спорту України розірвав трудовий договір та звільнив ОСОБА_1 з посади слюсара - ремонтника відділу головного механіка за прогул на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України.

Пунктом 4 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1, 2, 3 статті 77 ЦПК передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доказів про те, що відповідач не виконував законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника матеріали справи не містять.

Позивач звертаючись до суду з позовом не надав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження обставин зазначених ним у позові, а також не спростував доказів відповідача про відсутність позивача на робочому місці протягом тривалого часу без поважних причин.

Посилання позивача щодо фасильфікації актів про відсутність на робочому місці в ході судового розгляду також не знайшли підтвердження.

Усі доводи позивача ґрунтуються лише на власних припущеннях, в той час, як доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, що суперечить принципу доведення своїх вимог або заперечень.

Враховуючи відсутність у матеріалах справи належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження заявлених позивачем вимог, суд дійшов висновку що такі вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Інша вимога про виплату вихідної допомоги у розмірі 3-х місячного середнього заробітку не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від основної вимоги щодо незаконності звільнення та зміни формулювання причини звільнення.

Вимога про притягнення до відповідальності осіб, причетних до зловживання, а саме до фальсифікації актів про відсутність позивача на робочому місці 17.07.2025, 18.07.2025, 21.07.2025, зокрема встановлення таких осіб, наявність у їх діях вини за порушення законодавства про працю не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. 4, 12, 19, 81, 141, 247, 258, 259, 265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Національного університету фізичного виховання і спорту, третя особа: в.о.ректора університету Пижов Олександр Михайлович про захист права працівника на розірвання трудового договору в одностороньому порядку згідно ч. 3 с. 38 КЗпП України відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його винесення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Сторони та учасники:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ;

Відповідач: Національний університет фізичного виховання і спорту України, місце знаходження: м. Київ, вул. Фізкультури, 1, ;

Третя особа: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2

Суддя: Оксана ІВАШКЕВИЧ