ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 639/2317/24
Номер провадження 22-ц/818/3573/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 квітня 2025 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року в складі судді Єрмоленко В.Б. по справі № 639/2317/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Харківська міська рада Харківської області, про усунення наслідків самочинного будівництва, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Харківська міська рада Харківської області, про усунення наслідків самочинного будівництва, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що вона проживає у квартирі АДРЕСА_1 , що розташована над квартирою АДРЕСА_2 цього будинку, власницею якої є ОСОБА_1 з 05 вересня 2019 року. Відповідачка самовільно облаштувала із своєї квартири в капітальній несучій стіні суміщений віконний та дверний отвір, що привело до зсунення дерев`яного перекриття між першим та другим поверхами. Незважаючи на вимоги щодо припинення незаконної реконструкції, ОСОБА_1 не припинила роботи, а навпаки прискорено намагається закінчити незаконне переобладнання. Крім того, відповідачка на власний розсуд встановила паркан висотою 2 м із сітки, яким відгородила частину двору загального користування навпроти своєї квартири, тобто ізолювала частину прибудинкової території, позбавивши можливості доступу до неї мешканців будинку і комунальні служби. Поряд з трубою газового вводу до будинку облаштоване приватне паркувальне місце для автомобіля, що є пожежонебезпечним. З метою збереження будівлі відповідачка повинна закласти отвір у несучій стіні та демонтувати паркан, усунувши перешкоди у користуванні ділянкою загального користування. Вказала, що нею понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000,00 грн.

Просила зобов`язати відповідачку за власний рахунок усунути дверний та віконний отвір, зроблений нею самовільно у місці, не передбаченому конструкцією будинку, а також усунути паркан, встановлений нею у дворі загального користування, вирішити питання щодо судових витрат.

02 грудня 2024 року від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, в яких вона просила відмовити у задоволенні позову. Вказала, що переобладнання її житлового приміщення відповідає вимогам закону, у неї наявні дозвільні документи. Паркан знаходиться на земельній ділянці комунальної форми власності. Прибудинкова територія будинку визначена не була. Позивачкою не надано доказів того, що вона є користувачем земельної ділянки, на якій розміщені спірні прибудова та паркан, як і доказів порушення її прав. Фактичний обсяг наданих адвокатом послуг встановити неможливо, тож вимоги позивачки про стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягають.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Усунуто перешкоди у користуванні земельною ділянкою та прибудинковою територією у дворі будинку АДРЕСА_3 шляхом знесення самовільного паркану за власний рахунок ОСОБА_1 та приведення земельної ділянки у попередній стан. Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок привести зовнішню стіну (фасад) квартири 2 двоповерхового будинку літ. «А» по АДРЕСА_3 у попередній стан, демонтувати дверний отвір, встановивши раніше існуючий віконний отвір. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачка та інші мешканці будинку позбавлені можливості вільно користуватися прибудинковою ділянкою, яка без згоди співвласників зайнята відповідачкою. Крім того, без дозвільних документів відповідачка змінила фасад своєї квартири, влаштувавши двері замість віконного отвору, чим втрутилась в несуче-огороджувальні форми та зовнішній вигляд будинку. Зазначені зміни до об`єкту нерухомого майна зроблені відповідачкою самочинно, тому вимоги позивачки про усунення вказаних самовільних переобладнань є обґрунтованими. Також підлягає захисту порушене право позивачки та мешканців будинку щодо вільного користування прибудинковою територією шляхом демонтажу за власний рахунок відповідачки самовільної огорожі-паркану.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3000,00 грн.

Додаткове рішення мотивовано тим, що з урахуванням критеріїв обґрунтованості та пропорційності, розумності розміру витрат позивача на правову допомогу, виходячи з характеру спірних відносин у справі, розмір витрат, які підлягають компенсації позивачці за рахунок відповідачки, слід зменшити до 3000,00 грн.

На вказані судові рішення 15 травня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кукаркін О.О. до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення та додаткове рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачкою не доведено факту наявності пошкоджень - зсування дерев`яного перекриття між першим та другом поверхами, і причинного зв`язку між переплануванням та пошкодженнями. Відсутні висновки експертів, які б досліджували технічний стан будинку і підтвердили, що саме її дії призвели до конкретних пошкоджень, а не інші можливі причини, такі як зношеність будівельних конструкцій, попередні ремонти, зовнішні впливи тощо. Суд не надав належної оцінки наявності у неї офіційних документів щодо встановлення дверного отвору замість вікна, а саме технічного паспорту. Факт проведення інвентаризації свідчить про те, що відповідні органи були обізнані про перепланування та воно було обліковано на порталі Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва. Позивачка не повідомила суд про проведення ремонтних робіт у власній квартирі, що могло вплинути на стан перекриттів, стін та бути причиною пошкоджень. Щодо паркану, то позивачкою не доведено, що вона є користувачем саме земельної ділянки, на який його розміщено, а також факту порушення її прав. Щодо витрат на правничу допомогу, то жодного документа, який би свідчив про здійснення оплати гонорару по договору, підтвердження, що послуги надані саме у цій справі, не надано, а також відсутній детальний опис розрахунку виконаних робіт.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

09 грудня 2025 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів, а саме висновку експерта, договору з КП «Сучасне місто», витягу з реєстру, технічної документації, у задоволенні якого колегія суддів відмовляє на підставі ч. 3 ст. 367 ЦПК України, оскільки вказані докази до суду першої інстанції надані не були, отримані вже після ухвалення оскаржуваного рішення суду, тож не можуть бути предметом розгляду апеляційного суду.

В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 11 грудня 2025 року надіслані апеляційним судом на адреси учасників справи.

Судова повістка на ім`я ОСОБА_2 повернута на адресу апеляційного суду з відміткою від 09 червня 2025 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 211-212).

ОСОБА_2 та її представник адвокат Равницька Л.С. ознайомились з матеріалами справи 19 листопада 2025 року та 01 грудня 2025 року відповідно.

Судова повістка на ім`я ОСОБА_1 повернута на адресу апеляційного суду з відміткою від 09 червня 2025 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 212-213).

Представником ОСОБА_1 адвокатом Кукаркіним О.О. отримано поштою 07 червня 2025 року (а.с. 209).

Харківською міською радою отримано 02 червня 2025 року в електронному кабінеті (а.с. 205).

11 грудня 2025 року від представника відповідача адвоката Кукаркіна О.О. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 11 грудня 2025 року на інший день через хворобу представника. Будь-яких підтверджуючих доказів на це до суду ним не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України основними засадами (принципів) цивільного судочинства, окрім іншого, є верховенство права, розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Згідно з частиною 1 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.

Оскільки клопотання про відкладення судового розгляду, призначеного на 11 грудня 2025 року з належним обґрунтуванням поважних причин неявки в судове засідання адвоката Кукаркіна О.О. суду не надано, колегія суддів ухвалила відмовити у його задоволенні.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 знаходиться багатоквартирний двоповерховий житловий будинок з прибудинковою територією загального користування. Вказана земельна ділянка належить Харківській міській раді на праві комунальної власності.

ОСОБА_2 є співвласником 6/10 часток квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 16 жовтня 2020 року (а.с. 17, 19).

Власницею квартири АДРЕСА_2 у вказаному будинку є ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 вересня 2019 року (а.с. 18, 33-34, 110-111).

Як вбачається з наданої КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради копії поверхового плану будинку АДРЕСА_3 на дату первинної інвентаризації, у будинку розташовано один загальний вхід у під`їзд. Дверних отворів у зовнішній стіні будинку не передбачено (а.с. 46).

У липні 2023 року мешканці вказаного будинку зверталися до Харківського міського голови та голови адміністрації Новобаварського району Харківської міської ради із заявами щодо вжиття заходів стосовно незаконного встановлення дверного отвору на задньому фасаді будинку мешканцями квартири АДРЕСА_2 , внаслідок якого продовжується просідання підлоги і стелі квартири на другому поверсі, а також самовільного захоплення ними частини прибудинкової території, де встановлено паркан-металеву огорожу, обладнано приватне паркувальне місце біля труби газового вводу. Також ОСОБА_2 зверталась з цього питання до Департаменту з інспекційної роботи ХМР (а.с. 21-23).

На вказане звернення ОСОБА_2 . Департаментом з інспекційної роботи ХМР надано відповідь, згідно якої у реєстрі будівельної діяльності, розміщеному на офіційному веб сайті Портал Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, якій містить відомості про документи, що дають право на виконання будівельних робіт, з травня 2011 року, відсутня інформація щодо зазначеного об`єкта будівництва по АДРЕСА_3 . Питання щодо можливості призначення перевірки на вказаному об`єкті буде розглянуто після припинення або скасування воєнного стану (а.с. 20).

Згідно припису № 458/23 від 14 грудня 2023 року Інспекцією з благоустрою Харківської міської ради за результатами вжитих заходів самоврядного контролю виявлено самовільне (незаконне) встановлення об`єкта - мала архітектурна форма (паркан) на земельній ділянці комунальної власності, що розташована біля будівлі по АДРЕСА_3 , без документів, що посвідчують право власності або користування такою земельною ділянкою, та без отримання документа, який відповідно до вимог чинного законодавства, рішень Харківської міської ради, її виконавчого комітету, дає право на встановлення на території міста такого об`єкта, що є порушенням вимог п. 5.7.1.14 Правил, п. 5 ч. 1 ст. 16 Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Припис вимагає добровільно, у 3-денний строк усунути порушення шляхом демонтажу об`єкта з обов`язковим відновленням благоустрою території. Припис розміщений на офіційному сайті Харківської міської ради, міського голови, виконавчого комітету. Повідомлено, що у разі невиконання вимог припису у визначений строк, незаконно встановлений об`єкт буде демонтовано (а.с. 133).

З інформації Департаменту з інспекційної роботи виконавчого комітету Харківської міської ради № 2486/0/226-24 від 25 квітня 2024 року вбачається, що Інспекцією з благоустрою під час проведення перевірки встановлено факт порушення законодавства у сфері благоустрою населених пунктів, зокрема Закону України «Про благоустрій населених пунктів» та Правил благоустрою території м. Харкова, затверджених рішенням Харківської міської ради від 16 листопада 2011 року № 504/11 (зі змінами), а саме: на фасаді квартири АДРЕСА_4 , в рівні першого поверху, проведені роботи зі зміни фасаду шляхом влаштування дверей замість раніше існуючого віконного отвору, кріплення яких передбачає втручання в несуче-огороджувальні конструкції житлового будинку. В результаті проведеної реконструкції змінено геометричні форми та зовнішній вигляд фасаду будинку, який було спроектовано за архітектурно-планувальними завданнями та носить системний характер, єдиний для всього будинку. Роботи проведено без декларативно-дозвільних документів (інформація в реєстрі будівельної діяльності відсутня). Припис про усунення порушення державних стандартів, норм і правил у сфері благоустрою насалених пунктів, Правил благоустрою території м. Харкова закріплено на об`єкті благоустрою через відсутність власника квартири на час проведення перевірки (а.с. 36).

Також листом від 25 квітня 2024 року № 2484/0/0226-24 Департаментом повідомлено, що виконавчим комітетом Харківської міської ради 02 квітня 2024 ухвалено рішення № 166 «Про звільнення території міста Харкова від самовільно (незаконно) встановлених об`єктів, зокрема від малої архітектурної форми (паркан) біля будинку АДРЕСА_3 . Демонтаж паркану буде проведено в порядку черговості виконання рішень виконкому Харківської міської ради (а.с. 57-58).

З листа Департаменту від 26 червня 2024 року № 3981/0/226-24 вбачається, що після перевірки виконання вимог припису встановлено, що вимоги припису не виконані, інформація про результати розгляду припису до Інспекції з благоустрою не надходила, у зв`язку з чим матеріали перевірки передано до відділу правового забезпечення Департаменту земельних відносин для проведення позовної роботи (а.с. 59).

09 липня 2024 року КП «Сучасне місто» зробило оголошення про здійснення звільнення території м. Харкова від самовільно (незаконно) встановленого об`єкта - тимчасової споруди за адресою: АДРЕСА_3 , шляхом його демонтажу (а.с. 134).

ОСОБА_1 надано копію технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_4 , від 11 лютого 2024 року, виготовленого ФОП ОСОБА_3 на її замовлення, до якого долучено план квартири з влаштуванням дверного прорізу у зовнішній стіні будинку (а.с. 112-114), а також витяг з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва № ТІ01:0464-8874-5659-8003, в якому вказана інформація про інвентаризацію вказаної квартири (а.с. 115-120).

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.

У статті 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об`єктами нерухомого майна; нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія; частка співвласника - частка, яку становить площа квартири та/або нежитлового приміщення співвласника у загальній площі всіх квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників.

Співвласники мають право, зокрема, вільно користуватися спільним майном багатоквартирного будинку з урахуванням умов та обмежень, встановлених законом або рішенням співвласників (пункт 1 частини першої статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Реалізація співвласником своїх прав не може порушувати права інших співвласників (частина друга статті 6 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Співвласники зобов`язані, зокрема, використовувати спільне майно багатоквартирного будинку за призначенням (пункт 3 частини першої статті 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»).

Згідно з частиною другою статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Відповідно до статті 152 ЖК України виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта до експлуатації не потребується.

Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об`єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до частин 1 - 4 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану (частина сьома статті 376 ЦК України).

Таким чином, збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України: а) якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; б) якщо така забудова порушує права інших осіб; в) якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим; г) особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту такого порушення самочинною забудовою.

Як встановлено судом, відповідачкою без згоди інших власників квартир будинку та без отримання дозвільних документів було здійснено реконструкцію власної квартири, у результаті якої на фасаді будівлі влаштовано двері замість віконного отвору, кріплення яких передбачає втручання в несуче-огороджувальні конструкції житлового будинку. У результаті проведеної реконструкції змінено геометричні форми та зовнішній вигляд фасаду будинку. Проведення робіт без декларативно-дозвільних документів (інформація в реєстрі будівельної діяльності відсутня) підтверджується листами Департаменту з інспекційної роботи виконавчого комітету Харківської міської ради від 25 квітня 2024 року та 26 червня 2024 року.

Влаштування отвору у зовнішній стіні будинку з втручанням в його несуче-огороджувальні конструкції впливає на права усіх співвласників такого конструктивного елементу будинку, адже на стіну, в якій відповідачкою влаштовано дверний отвір, поширюється правовий режим права спільної сумісної власності майна багатоквартирного будинку.

За таких умов проведена ОСОБА_1 реконструкція квартири, унаслідок чого було здійснено втручання у зовнішню стіну багатоквартирного будинку, могла здійснюватися відповідачкою лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку, і за умови, що такі зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2022 року у справі № 463/8370/21, від 14 серпня 2024 року у справі № 442/1888/23, від 26 серпня 2024 року у справі № 932/10156/21, від 04 квітня 2024 року у справі № 756/17436/21.

За відсутності доказів отримання ОСОБА_1 дозвільної документації та згоди співвласників на проведення реконструкції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зобов`язання її за власний рахунок відновити становище, яке існувало до проведення реконструкції належної їй квартири, а саме привести зовнішню стіну (фасад) квартири у попередній стан, демонтувати дверний отвір і встановити раніше існуючий віконний отвір.

Посилання ОСОБА_1 на наявність у неї відповідних документів, а саме технічного паспорту та витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, є безпідставними, оскільки проведення інвентаризації не свідчить про наявність дозвільних документів на будівництво. ОСОБА_1 не надано доказів того, що було розроблено робочий проект на реконструкцію, що вона отримувала дозвіл Інспекції про початок виконання будівельних робіт, які передбачали втручання у зовнішню стіну будинку і його несуче-огороджувальні конструкції. У реєстрі будівельної діяльності, розміщеному на офіційному веб сайті Портал Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, який містить відомості про документи, що дають право на виконання будівельних робіт, відсутня інформація щодо об`єкта будівництва по АДРЕСА_3 (https://e-construction.gov.ua). З огляду на викладене, сама по собі наявність технічного паспорту не спростовує факту самочинного будівництва.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що позивачкою не доведено факту наявності пошкоджень будинку (зсування перекриття) і причинного зв`язку між здійсненим нею переплануванням та пошкодженнями, не надано відповідні висновки експертів, колегія суддів відхиляє, оскільки, як вже зазначалось, влаштування відповідачкою отвору у зовнішній стіні будинку з втручанням в його несуче-огороджувальні конструкції порушує права усіх співвласників будинку, зокрема, і позивачки, які не надавали згоди на таке втручання. Зі свого боку відповідачка також не була позбавлена можливості заявити клопотання про призначення експертизи на підтвердження своїх доводів, однак таким правом не скористалась.

Твердження ОСОБА_1 , що позивачка не повідомила суд про проведення нею ремонтних робіт у власній квартирі, що могло вплинути на стан перекриттів, стін та бути причиною пошкоджень, не можуть бути взяті до уваги, оскільки ці обставини не є предметом розгляду суду.

Також колегія суддів погоджується й з висновками суду щодо задоволення вимог ОСОБА_2 про знесення паркану за власний рахунок ОСОБА_1 та приведення земельної ділянки у попередній стан.

Прибудинкова територія багатоквартирного житлового будинку є особливим об`єктом права власності на землю, оскільки призначена для розміщення й обслуговування житлового будинку та має задовольняти інтереси його мешканців.

Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» встановлено, що прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Частинами першою - третьою статті 42 ЗК України передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 757/13549/16-ц вказано, що виникнення прав на земельну ділянку у власника квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку пов`язане із набуттям у власність самої квартири або нежитлового приміщення, земельна ділянка при цьому не виступає самостійним об`єктом правочину, пов`язаного із переходом права власності на квартир у або нежитлове приміщення. Отже, сама по собі відсутність реєстрації за власником квартири або нежитлового приміщення багатоквартирного будинку права власності на земельну ділянку не позбавляє його права на захист своїх прав на володіння та користування земельною ділянкою, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія.

Факт того, що земельну ділянку не передано у власність чи в користування співвласникам багатоквартирного будинку у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, не змінює правового статусу цієї земельної ділянки як прибудинкової території, та не дає право використовувати її без згоди співвласників будинку. Реалізація співвласниками свого права користування прибудинковою територією не залежить від наявності у них землевпорядної документації та не змінює правового статусу цієї земельної ділянки як прибудинкової території (постанови Верховного Суду від 8 лютого 2018 року у справі № 753/22176/15-ц, від 05 листопада 2020 року у справі № 766/8919/18).

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків, але за умови доведеності факту порушення речового права власника, зокрема самочинною забудовою.

Захист речового права шляхом пред`явлення позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою (негаторного позову) є можливим лише носієм речового права і передбачає доведення позивачем наступних обставин: 1) належність позивачу речового права, з приводу захисту якого він звертається до суду; 2) порушення цього права, його невизнання чи оспорювання; 3) вчинення цих дій саме відповідачем.

Підставою для подання позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою є створення іншою особою перешкод власнику в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову. Характерною ознакою цього позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.

Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України.

У частині другій статті 212 ЗК України передбачено, що приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Право спільної власності багатоквартирного будинку здійснюється співвласниками за їх згодою, а тому створення на прибудинковій території певних об`єктів вимагає погодження співвласників (див. подібний висновок у пунктах 75 - 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц (провадження № 14-175цс20)).

ОСОБА_1 без отримання згоди співвласників багатоквартирного житлового будинку влаштувала паркан, яким огородила частину прибудинкової території для влаштування паркомісця та створила позивачці перешкоди у користуванні прибудинковою територією їхнього житлового будинку, відібрала у неї можливість використання частини земельної ділянки та спричинила їй незручності, позбавила вільного доступу комунальних та інших служб для утримання будинку, ремонту інженерних мереж, ліквідації аварійних та надзвичайних ситуацій, чим порушила права та законні інтереси ОСОБА_2 .

Відповідачка не спростувала доводи ОСОБА_2 про те, що не отримувала згоди співвласників будинку, в тому числі позивачки, на особисте користування частиною земельної ділянки, яка є двором багатоквартирного будинку та за своїм правовим статусом є прибудинковою територією.

ОСОБА_1 не надано правовстановлюючих документів щодо права користування чи власності щодо земельної ділянки, на якій зведено паркан. Також встановлено, що паркан було зведено без погодження з органами місцевого самоврядування. Так, ОСОБА_1 вносився припис Інспекцією з благоустрою Харківської міської ради № 458/23 від 14 грудня 2023 року, згідно якого самовільне встановлення нею паркану на земельній ділянці комунальної власності, що розташована біля будівлі по АДРЕСА_3 , є незаконним, а також виконавчим комітетом Харківської міської ради 02 квітня 2024 ухвалено рішення про звільнення території міста Харкова від малої архітектурної форми (паркану) біля вказаного будинку. Однак будь-яких дій з його знесення вона не вчинила.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна земельна ділянка фактично відноситься до прибудинкової території багатоквартирного будинку, що виключає її використання без згоди співвласників будинку, а здійснене ОСОБА_1 самочинне будівництво порушує права ОСОБА_2 як співвласника будинку та чинить їй перешкоди у користуванні цією прибудинковою територією, а тому самовільно збудований відповідачкою паркан підлягає знесенню за її рахунок.

Схожих висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 562/1697/16-ц, від 02 листопада 2022 року у справі № 452/2808/19.

Посилання ОСОБА_1 на те, що позивачка не надала доказів щодо наявності у неї прав на спірну земельну ділянку колегія суддів відхиляє, оскільки сам по собі факт, що земельну ділянку не передано у власність чи в користування співвласникам багатоквартирного будинку, не змінює правового статусу цієї земельної ділянки як прибудинкової території, та не дає право використовувати її без згоди співвласників будинку.

Доводи ОСОБА_1 щодо того, що права позивачки не порушуються, є безпідставними, адже незаконне зайняття відповідачкою земельної ділянки, яка перебуває у спільній власності усіх співвласників багатоквартирного будинку, перешкоджає їм, і зокрема ОСОБА_2 , у користуванні прибудинковою територією вищезазначеного будинку.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення суду колегія суддів виходить з наступного.

У позовній заяві ОСОБА_2 вказала, що нею понесено судові витрати на правничу допомогу, на підтвердження чого надала договір № 04042406 про надання правової допомоги/юридичних послуг від 04 квітня 2024 року з ТОВ «Центр правової допомоги «Допомога юриста», предметом якого є проект позовної заяви та проект скарги до прокуратури, а розмір оплати згідно пункту 3 договору - 12 000,00 грн.

23 квітня 2024 року складено акт приймання-передачі наданих послуг № 04042406 до вказаного договору, згідно якого ОСОБА_2 надано юридичні послуги згідно договору № 04042406 в повному обсязі: проект позовної заяви та проект скарги до прокуратури, вартість 12 000,00 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу, витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Разом з тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

З урахуванням категорії і складності справи, кола доказів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що співмірним обсягу і характеру наданих адвокатом послуг, які фактично обмежуються складанням позовної заяви, є розмір витрат на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн.

Відсутність детального опису виконаних робіт не є підставою для відмови у стягненні судових витрат, адже у договорі про надання правничої допомоги та акті виконаних робіт зазначено, що обсяг таких робіт - це складання проектів позовної заяви і скарги до прокуратури.

Доводи ОСОБА_1 щодо ненадання позивачкою доказів оплати витрат на правничу допомогу колегія суддів відхиляє, оскільки розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Відповідні висновки наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, а також постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 та від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц.

Отже, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що привело або могло привести до неправильного вирішення питання щодо розподілу судових витрат.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що додаткове рішення суду також відповідає вимогам законності та обґрунтованості, що є підставою для залишення апеляційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а судового рішення - без змін.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат у суду апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 квітня 2025 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук