ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

08 грудня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/162/25

Головуючий у першій інстанції - Овчарик В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1350/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Онищенко О.І., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

третя особа: Ічнянська міська рада, як орган опіки та піклування

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області у складі судді Овчарика В.М. від 29 травня 2025 року, місце ухвалення рішення м. Ічня, дата складання повного тексту рішення 30 травня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання дитини, в якому просив встановити факт самостійного виховання ним свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02.06.2022 року, від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_3 . На підставі договору від 05.12.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Варзагером Л.Ф., визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 із батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач зазначає, що з моменту реєстрації даного договору, малолітній син проживає з ним, і він самостійно займається вихованням та утриманням дитини, забезпечує її матеріально та піклується про неї, цікавиться станом здоров`я, має житло, в якому створені належні умови для проживання дитини та її розвитку. За доводами позивача, ОСОБА_2 з 30.01.2024 року перебуває у складі Збройних Сил України, і з цього часу, як матір, належної уваги, турботи та піклування дитині не надає, самоусунулась від виконання належним чином своїх батьківських обов`язків по вихованню сина, в зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду, і просить встановити факт самостійного виховання ним свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач зазначав, що постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 28.10.2024 року було притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 статті 173-2 КУпАП, за вчинення насильства в сім`ї стосовно чоловіка ОСОБА_1 . При цьому, ОСОБА_1 вказував, що встановлення факту самостійного виховання дитини йому необхідно для реалізації прав, передбачених законодавством для особи, яка самостійно виховує дитину, згідно статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" , а також для забезпечення найкращих інтересів дитини.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29.05.2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання дитини - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29.05.2025 року по справі № 733/162/25, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого ним позову та встановити факт самостійного виховання ОСОБА_1 свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 29.05.2025 року ухвалено судом із неповним з`ясуванням обставин справи, судом не надано належної оцінки доказам, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване апелянтом рішення підлягає скасуванню. В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 стверджує, що даний позов ним було подано виключно в інтересах дитини, а саме, з метою недопущення позбавлення дитини батьківського піклування, враховуючи те, що син сторін по справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже півтора роки позбавлений материнської уваги, любові, турботи, виховання, однак, інтереси дитини залишились поза увагою суду. За доводами апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки поясненням свідків, які повідомили суду, що відповідач і до підписання контракту не виконувала належним чином материнські обов`язки. Апелянт стверджує, що служба матері дитини в Збройних Силах України є лише формальною причиною, а по суті - матір дитини самоусунулась від виховання дитини. Доводи апеляційної скарги вказують, що матір дитини має змогу підтримувати контакт із дитиною в телефонному режимі, через месенджери, у період відпустки або вихідних, проте, вона не використовує ці варіанти спілкування із сином, не підтримує із дитиною зв`язок, не запитує про здоров`я чи емоційний стан дитини. Апелянт стверджує, що дана поведінка свідчить про бажання матері дистанціюватися від дитини. За доводами апелянта, він не лише здійснює щоденний догляд, забезпечення, лікування та виховання дитини, а і офіційно отримав висновок органу опіки та піклування, який підтверджує дані обставини. Апелянт вважає, що до позовної заяви були долучені всі необхідні докази на підтвердження заявлених вимог, але суд першої інстанції не врахував всіх обставин, що мають значення для розгляду даної справи. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції необгрунтовано не врахував, що на даний час, відповідач ОСОБА_2 відсутня у житті малолітньої дитини, участі у вихованні дитини не приймає, формально значиться матір`ю дитини. За доводами апелянта, суд першої інстанції безпідставно відхилив висновок органу опіки та піклування Ічнянської міської ради про доцільність встановлення факту самостійного виховання позивачем сина, оскільки такий висновок повністю узгоджується із іншими матеріалами справи. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні, не зазначив, як захистити права дитини, щоб вона не позбулася батьківського піклування у такому ранньому віці, у разі мобілізації позивача. За доводами апелянта, матір дитини дійсно на даний час перебуває на службі у Збройних Силах України за контрактом, на момент підписання контракту вона не була військовозобов`язаною, і її не мобілізовували, це був її свідомий вибір, і вона чітко розуміла, що виховувати дитину вона не буде. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, фактично ототожнив поняття "цікавитись" та "виховувати", хоча ці поняття є різними та мають зовсім різні значення. При цьому, судом першої інстанції не зазначено, що декілька телефонних дзвінків, з урахуванням віку дитини, є достатнім доказом виховання дитини матір`ю. Апелянт вважає необґрунтованими посилання суду першої інстанції на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11.09.2024 року по справі № 201/5972/22, оскільки зазначені висновки стосувалися питання порядку розгляду встановлення факту самостійного виховання дитини, в окремому чи в позовному провадженні. Апелянт звертає увагу, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції від 29.05.2025 року не встановлено жодного негативного наслідку для матері дитини, який вже існує чи може настати. За доводами апелянта, встановлення факту самостійного виховання позивачем сина, є життєвою необхідністю для дитини, оскільки в разі мобілізації ОСОБА_1 , дитина буде повністю позбавлена піклування батьків, що не може відповідати її найкращим інтересам, в тому числі, і враховуючи вік дитини - 3 роки.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відео конференції, позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Сакун І.А. підтримали вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судове засідання апеляційного суду відповідач ОСОБА_2 , третя особа: Ічнянська міська рада, як орган опіки та піклування, належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не з`явились. Від третьої особи: Ічнянської міської ради, як органу опіки та піклування надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника (а.с.129-131). Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі (а.с.6), від спільного проживання мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).

На підставі договору від 05.12.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Варзагер Л.Ф., визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, за місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8- 8,зворот).

Як вбачається з довідки № 07.2-10/94 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 13.01.2025 року, позивач зареєстрований разом із ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.9).

Відповідно до довідок, виданих закладом дошкільної освіти № 2 (ясла-садок) Ічнянської міської ради від 15.07.2024 року, від 17.01.2025 року, за період відвідування ОСОБА_3 , вихованця ранньої групи дошкільного віку, мати ОСОБА_2 контакту із даним закладом, в якому виховується дитина, не підтримує, із працівниками не спілкується. За час перебування дитини в закладі, ОСОБА_2 жодного разу не з`явилася (а.с.10, 11).

Як вбачається із довідки Управління соціального захисту населення Прилуцької районної державної адміністрації Чернігівської області від 07.01.2025 року № 12-28/18, ОСОБА_1 перебуває на обліку у вказаному органі, і йому з 01.06.2024 року по 30.06.2025 року призначено допомогу при народженні дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12).

Декларацію про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, між пацієнтом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та КНП "Ічнянський ЦПМСД" Ічнянської міської ради від 20.06.2022 року, укладено із зазначенням батька дитини - ОСОБА_1 (а.с.13).

Згідно довідки КНП "Ічнянський ЦПМСД" від 17.01.2025 року, яка видана ОСОБА_1 , його син ОСОБА_3 перебуває на обліку в лікаря-педіатра ОСОБА_4 . Дитина відвідує заклад по причині хвороби або з причини профілактичних оглядів. На прийом до лікаря останнім часом (2023-2024 рр.) з`являвся тільки з батьком ОСОБА_1 . Догляд за дитиною належний, рекомендації лікаря виконуються в повному обсязі (а.с. 14).

Згідно акта оцінки потреб сім`ї/особи від 15.01.2025 року ЦНСП Ічнянської міської ради, умови проживання родини, яка складається із батька ОСОБА_1 та сина ОСОБА_3 , задовільні. Для виховання та розвитку дитини створені належні умови. Матір дитини ОСОБА_2 з 29.01.2024 року перебуває на службі у Збройних Силах України (а.с.15-16).

Відповідно до висновку оцінки потреб сім`ї від 16.01.2025 року, ОСОБА_1 належним чином забезпечує потреби сина ОСОБА_3 , який проживає разом з батьком, згідно договору, укладеного між батьками дитини (а.с.17- 17, зворот).

Постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 28.10.2024 року було притягнуто ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ч.1 статті 173-2 КУпАП, із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. Як вбачається із копії даної постанови суду від 28.10.2024 року, ''… 21 жовтня 2024 року о 22-00 год. ОСОБА_2 в АДРЕСА_1 , перебуваючи у п`яному вигляді, вчинила насильство в сім`ї стосовно чоловіка ОСОБА_1 , в адресу якого висловлювалась нецензурною лайкою, у результаті чого могла бути завдана шкода психічному здоров`ю останнього.'' (а.с.39-39, зворот).

Рішенням виконавчого комітету Ічнянської міської ради № 105 від 27.03.2025 року було затверджено висновок органу опіки та піклування про встановлення факту самостійного виховання дитини (а.с.44-45). Як вбачається з даного висновку, орган опіки та піклування Ічнянської міської ради, вважає за доцільне встановити в судовому порядку факт самостійного виховання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , своєї малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.44- 45).

ОСОБА_1 з 13.03.2025 року зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с.51- 51,зворот).

Як вбачається із матеріалів справи (а.с.66-67), відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проходить військову службу за контрактом у Збройних Силах України, що підтверджується копією контракту від 30.01.2024 року, укладеного між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , строком на три роки (а.с. 66-67).

Згідно оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.05.2025 року, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання дитини, суд першої інстанції керувався, зокрема, приписами Сімейного кодексу України, Закону України "Про охорону дитинства", а також висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 11.09.2024 року у справі № 201/5972/22. Суд першої інстанції зазначив у оскаржуваному рішенні від 29.05.2025 року, що позивач просить встановити факт самостійного виховання ним дитини, проте, встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язано із настанням (існуванням) обставин, за яких матір не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права та інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені Законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч.1 статті 15 Сімейного кодексу України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Суд першої інстанції вказав, що надані позивачем та оцінені судом докази свідчать лише про проживання дитини разом з батьком, що сторонами спору не заперечується, проте, жодним чином не підтверджують факт умисного ухилення матері, яка на даний час проходить військову службу у лавах Збройних Сил України, від участі у вихованні свого сина. Суд першої інстанції в ході розгляду даної справи дійшов висновку, що позивач ОСОБА_1 не довів, що матір дитини взагалі не здійснює прав та не виконує обов`язків стосовно своєї малолітньої дитини, хоча в її діях і вбачається певне неналежне ставлення до своїх батьківських обов`язків. Проте, зазначене не може свідчити про самоусунення матері від виконання батьківських обов`язків, а проживання дитини окремо від матері, в силу статті 141 Сімейного кодексу України, не впливає на обсяг її прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Сам факт проживання батьків окремо та визначення місця проживання дитини із батьком не можуть розцінюватися, як самостійне виховання батьком дитини. Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , після її мобілізації, періодично телефонувала до своєї свекрухи та чоловіка, під час розмови з якими проявляла цікавість стосовно своєї дитини, декілька разів поштою надсилала подарунки сину, а в період своєї відпустки приїжджала до дитини. Судом першої інстанції констатовано, що за змістом наведених приписів Закону, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є обставинами, які належать до предмету доказування у справах про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини одним із батьків не відповідає визначеним сімейним законодавством способам захисту та само по собі не призводить до ефективного захисту сімейних прав та інтересів, на захист яких подано даний позов. У зв`язку із зазначеним, суд першої інстанції критично оцінив висновок органу опіки та піклування, яким визнано за доцільне встановити факт самостійного виховання позивачем свого сина. З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б свідчили про факт самостійного виховання ним свого сина, що є підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 відносно того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 29.05.2025 року ухвалено судом із неповним з`ясуванням обставин справи, і при цьому, судом не надано належної оцінки доказам, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення від 29.05.2025 року підлягає скасуванню, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.05.2025 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує, що даний позов ним було подано виключно в інтересах дитини, а саме, з метою недопущення позбавлення дитини батьківського піклування, враховуючи те, що син сторін по справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже півтора роки позбавлений материнської уваги, любові, турботи, виховання, однак, інтереси дитини залишились поза увагою суду. За доводами апелянта, суд першої інстанції не надав належної оцінки поясненням свідків, які повідомили суду, що відповідач і до підписання контракту не виконувала належним чином материнські обов`язки. Апелянт стверджує, що служба матері дитини в Збройних Силах України є лише формальною причиною, а по суті - матір дитини самоусунулась від виховання дитини. Доводи апеляційної скарги вказують, що матір дитини має змогу підтримувати контакт із дитиною в телефонному режимі, через месенджери, у період відпустки або вихідних, проте, вона не використовує ці варіанти спілкування із сином, не підтримує із дитиною зв`язок, не запитує про здоров`я чи емоційний стан дитини. Апелянт стверджує, що дана поведінка свідчить про бажання матері дистанціюватися від дитини. За доводами апелянта, він не лише здійснює щоденний догляд, забезпечення, лікування та виховання дитини, а і офіційно отримав висновок органу опіки та піклування, який підтверджує дані обставини. Апелянт вважає, що до позовної заяви були долучені всі необхідні докази на підтвердження заявлених вимог, але суд першої інстанції не врахував всіх обставин, що мають значення для розгляду даної справи. Апелянт зазначає, що суд першої інстанції необгрунтовано не врахував, що на даний час, відповідач ОСОБА_2 відсутня у житті малолітньої дитини, участі у вихованні дитини не приймає, формально значиться матір`ю дитини. За доводами апелянта, суд першої інстанції безпідставно відхилив висновок органу опіки та піклування Ічнянської міської ради про доцільність встановлення факту самостійного виховання позивачем сина, оскільки такий висновок повністю узгоджується із іншими матеріалами справи. Доводи апеляційної скарги вказують, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні, не зазначив, як захистити права дитини, щоб вона не позбулася батьківського піклування у такому ранньому віці, у разі мобілізації позивача. За доводами апелянта, матір дитини дійсно на даний час перебуває на службі у Збройних Силах України за контрактом, на момент підписання контракту вона не була військовозобов`язаною, і її не мобілізовували, це був її свідомий вибір, і вона чітко розуміла, що виховувати дитину вона не буде. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, фактично ототожнив поняття "цікавитись" та "виховувати", хоча ці поняття є різними та мають зовсім різні значення. При цьому, судом першої інстанції не зазначено, що декілька телефонних дзвінків, з урахуванням віку дитини, є достатнім доказом виховання дитини матір`ю. Апелянт вважає необґрунтованими посилання суду першої інстанції на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11.09.2024 року по справі № 201/5972/22, оскільки зазначені висновки стосувалися питання порядку розгляду встановлення факту самостійного виховання дитини, в окремому чи в позовному провадженні. Апелянт звертає увагу, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції від 29.05.2025 року не встановлено жодного негативного наслідку для матері дитини, який вже існує чи може настати. За доводами апелянта, встановлення факту самостійного виховання позивачем сина, є життєвою необхідністю для дитини, оскільки в разі мобілізації ОСОБА_1 , дитина буде повністю позбавлена піклування батьків, що не може відповідати її найкращим інтересам, в тому числі, і враховуючи вік дитини - 3 роки.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Приписами ч.1 статті 121 Сімейного кодексу України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 статті 157 цього Кодексу.

Згідно із положеннями ч.2 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до приписів ч.1-ч.4 статті 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 15 Сімейного кодексу України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Положення ч.4 статті 15 Сімейного кодексу України визначають, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 Сімейного кодексу України).

Таким чином, із настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідно існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в Сімейному кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена ч. 1 статті 15 Сімейного кодексу України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Приписами ч.1 статті 152 Сімейного кодексу України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до ч.3, ч.4 статті 155 Сімейного кодексу України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких матір не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі № 201/5972/22, від 13.11.2025 року у справі № 592/20023/23.

Приписами ч.1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.05.2025 року, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання дитини, суд першої інстанції надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання ним сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно матеріалів справи, на підставі договору від 05.12.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Варзагер Л.Ф., визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме, за місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8- 8,зворот).

Судом в ході розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами (а.с.66-67), що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проходить військову службу за контрактом у Збройних Силах України, що підтверджується копією контракту від 30.01.2024 року, укладеного між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , строком на три роки.

Згідно пояснень відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційного суду, матір дитини ОСОБА_2 сплачує аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 .

Як вбачається із письмових пояснень відповідача ОСОБА_2 від 09.04.2025 року, адресованих суду першої інстанції (а.с. 63-65), ОСОБА_2 стверджує, що наразі вона перебуває на військовій службі за контрактом, виконуючи свій конституційний та громадянський обов`язок щодо захисту України від збройної агресії. При цьому, відповідач стверджує, що вона регулярно сплачує аліменти на утримання малолітнього сина, підтримує зв`язок із дитиною, спілкується, надсилає речі, подарунки та кошти понад встановлені аліменти. Відповідач зазначає, що вона не втрачає зв`язок із дитиною, лише має місце її тимчасова фізична відсутність, пов`язана із виконанням нею обов`язків військової служби, і після завершення військової служби матір дитини має наміри повноцінно реалізовувати свої батьківські права. Вимоги заявленого до неї ОСОБА_1 позову про встановлення факту самостійного виховання ним дитини, відповідач вважає необгрунтоними, такими, що не відповідають дійсності, та категорично не погоджується із їх задоволенням.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поясненням свідків, які повідомили суду, що відповідач не виконує належним чином свої материнські обов`язки, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.05.2025 року, виходячи із наступного.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Виходячи із приписів статті 90 ЦПК України, показання свідка є одним із видів доказів у справі. При цьому, згідно ч.1, ч.2, ч.3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.05.2025 року, судом надано належну оцінку показанням в судовому засіданні свідків. При цьому, суд оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене вище, доводи апеляційної скарги не спростовують вірного по суті висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.05.2025 року про відсутність правових підстав для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції безпідставно відхилив висновок органу опіки та піклування Ічнянської міської ради про доцільність встановлення факту самостійного виховання позивачем сина, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.05.2025 року, виходячи із наступного.

Приписами ч.5, ч.6 статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду: від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21, провадження №61-5203св23, від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, провадження №61-10115св23, від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, провадження №61-1544св21, від 26 липня 2021 року у справі №638/15336/18, провадження №61-13690св20).

Виходячи із положень ч.6 статі 19 Сімейного кодексу України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, такий висновок має рекомендаційний характер.

При цьому, сама по собі встановлена обставина, що один із батьків не у достатній мірі приймає участь у вихованні дитини, не може бути підставою для задоволення судом позовних вимог іншого із батьків про встановлення факту самостійного виховання ним дитини. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості, при цьому, дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків, тощо.

Судом першої інстанції обґрунтовано надано критичну оцінку висновку, затвердженому рішенням виконавчого комітету Ічнянської міської ради від 27.03.2025 року №105 про встановлення факту самостійного виховання дитини (а.с.44-45). З даного приводу необхідно зазначити, що мотиви даного висновку ґрунтуються на твердженнях позивача ОСОБА_1 , без врахування позиції матері дитини ОСОБА_2 , яка при складанні цього висновку вислухана не була. При цьому, належних доказів виклику ОСОБА_2 для надання пояснень органу опіки та піклування, третьою особою суду не надано. Судом в ході розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами (а.с.66-67), що відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проходить військову службу за контрактом у Збройних Силах України, що підтверджується копією контракту від 30.01.2024 року, укладеного між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_2 , строком на три роки. Дана обставина взагалі не знайшла свого відображення у вказаному вище висновку, затвердженому рішенням виконавчого комітету Ічнянської міської ради від 27.03.2025 року №105 про доцільність встановлення в судовому порядку факту самостійного виховання дитини ОСОБА_1 . А також у даному висновку відсутнє посилання на відповідні обставини, в тому числі, і визначені нормами Закону, якими орган опіки та піклування обґрунтовує доцільність встановлення в судовому порядку факту самостійного виховання дитини ОСОБА_1 , з огляду на проходження ОСОБА_2 військової служби за контрактом у Збройних Силах України, що підтверджується контрактом від 30.01.2024 року, укладеним між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги відносно того, що встановлення факту самостійного виховання ОСОБА_1 сина, є життєвою необхідністю для дитини, оскільки в разі мобілізації ОСОБА_1 , дитина буде повністю позбавлена піклування батьків, що не може відповідати її найкращим інтересам, в тому числі, і враховуючи вік дитини - 3 роки, не можуть бути підставою для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову. Оскільки вказані доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції відносно того, що позивачем не надано суду достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження вимог заявленого ОСОБА_1 позову, а також щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 29.05.2025 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих обставин, на які сторони даного спору посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, документально підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду справи.

За даних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29.05.2025 року, залишити без змін.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 29 травня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 12.12.2025 року.

Головуючий: Судді: