Дата документу 03.12.2025 Справа № 331/1705/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/1705/25 Головуючий у 1-й інстанції: Фісун Н.В.
Провадження № 22-ц/807/2032/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Савченко Оксани Володимирівни на заочне рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Савченко О.В., звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 19 березня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірвано заочним рішенням Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 19 липня 2012 року у справі № 108/4835/12.

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі у сторін народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Після розірвання шлюбу відповідачка фактично не проживає разом із дитиною, не виконує покладений на неї батьківський обов`язок, не відвідує доньку за місцем її проживання та навчання, не спілкується та не підтримує будь-яких контактів з дитиною. Відповідачка повністю відмовилася брати участь у вихованні дитини, не виконує свого обов`язку щодо її утримання, не забезпечує гармонійний розвиток дитини. Окрім того, ОСОБА_2 не займається лікуванням ОСОБА_3 та не здійснює оздоровлення дитини.

Звертав увагу, що відповідачку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 184 КУпАП.

Основний обов`язок щодо виховання та утримання ОСОБА_3 здійснює виключно її батько - ОСОБА_1 .

На час подання позовної заяви дитина проживає разом із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач має можливість забезпечити ОСОБА_3 належні умови проживання, повною мірою займатися її вихованням.

Зауважував, що дитина виражає прихильність до проживання разом із батьком, у зв`язку з чим належним чином будуть забезпечені інтереси ОСОБА_3 .

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради, про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Савченко О.В., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить заочне рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позов.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що основний обов`язок щодо виховання та утримання ОСОБА_3 здійснює виключно її батько - ОСОБА_1 . Скаржник має можливість забезпечити ОСОБА_3 належні умови проживання, повною мірою займатися її вихованням.

Крім того, згідно з висновком від 22 липня 2025 року Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради вважає за доцільне позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На думку скаржника, доказів на підтвердження вчинення дій, які б свідчили про бажання відповідача брати участь у вихованні та розвитку дитини, не надано. Лише той факт, що відповідач не визнала позов, не свідчить про її інтерес до дитини, реальне бажання змінити поведінку та брати участь у вихованні дитини.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 - адвоката Савченко О.В., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Рішення суду мотивовано тим, що під час розгляду справи стороною позивача не надано належних та достатніх доказів умисної й винної поведінки відповідачки щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків, які б давали підстави для застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав щодо дитини ОСОБА_3 .

Разом з цим, суд вважав за доцільне попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини - доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і покласти на Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Суд першої інстанції послався на відповідні правові висновки Верховного Суду та прецедентну практику Європейського суду з прав людини.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 19 березня 2005 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб, який розірвано заочним рішенням Керченського міського суду Автономної Республіки Крим від 19 липня 2012 року у справі № 108/4835/12 .

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 від 16 березня 2011 року батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно акту фактичного проживання особи та акту обстеження умов проживання від 27.01.2022 року ОСОБА_3 проживає разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно довідки сімейного лікаря від 30 січня 2025 року та лікаря стоматолога від 01.02.2025 року на прийом до лікаря дитину ОСОБА_3 приводить батько, мати ОСОБА_2 дитину на прийом не приводила.

Відповідно до характеристики директора Комунального закладу загальної середньої освіти «Ліцей № 13 Хмельницької міської ради», ОСОБА_3 зарекомендувала себе як здібна та цілеспрямована учениця. Батько бере активну участь у житті дитини, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям доньки, забезпечує відвідування навчальних екскурсій, забезпечує належний рівень навчання ОСОБА_4 . Мати ОСОБА_2 , зі слів батька, з сім`єю не проживає, у вихованні доньки участі не бере. З класним керівником на зв`язок не виходила, батьківські збори не відвідувала.

ОСОБА_2 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 184 КУпАП, а саме, не забезпечувала здобуття дитиною повної загальної середньої освіти з 22.09.2020 року. Як вбачається з постанови Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16.01.2021 року мати ОСОБА_5 надавала пояснення, що ОСОБА_3 не відвідує школу через пандемію, короновірусну інфекцію, вважає, що відвідування школи під час пандемії зашкодить здоров`ю дитини.

05.12.2024 року Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини від її заробітку.

Відповідно до характеристики ВП №1 Хмельницького районного управління поліції ГУНП в Хмельницькій області ОСОБА_1 за час проживання за вищевказаною адресою характеризується позитивно, з сусідами підтримує дружні відносини, громадський порядок не порушує, до адміністративної відповідальності не притягувався.

Згідно висновку щодо проведення незалежної комплексної психологічної діагностики дитини ОСОБА_3 від 27 червня 2025 року, надані рекомендації психологом ОСОБА_6 , що для всебічного розвитку особистості необхідні умови стабільності та безпеки, любові та підтримки, чітко визначені правила. Дитині потрібен дорослий як друг і як наставник, в цій ролі виступає батько. ОСОБА_4 прихильна до батька, та краще їй проживати під його опікою.

З висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітньої ОСОБА_3 вбачається, що умови проживання матері обстежити неможливо, оскільки зареєстрованим місцем її проживання є тимчасово окупована територія, а за адресою: АДРЕСА_3 , як місце фактичного проживання, знаходиться середня загальноосвітня школа №72. З цих же підстав неможливо з`ясувати думку ОСОБА_2 та запросити її на засідання комісії з питань захисту прав дитини. Дитина ОСОБА_3 не підтримала позицію батька, повідомила, що мати з нею іноді спілкується. Їхати до матері не хоче. З наданих документів позивачем прослідковується систематичність невиконання батьківських обов`язків ОСОБА_7 , та вважають доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітньої ОСОБА_3 .

Допитана у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_8 пояснила, що її мама ОСОБА_2 не бере участі у виховані сестри ОСОБА_3 . ЇЇ сестра проживає разом з батьком з 2021 року. Мама виїхала до Німеччині, не приїжджала ще жодного разу, вітає зі святами, телефонує, але зняла із себе відповідальність по вихованню сестри. Батько веде побут, лікує сестру, спілкується з вчителями.

Допитана у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_10 пояснила, що позивач є їй рідним братом. ОСОБА_5 з початку війни не бачила доньку, школу не відвідує, лікуванням дитини займається батько. Відповідачка перебуває у Німеччині, дитина переїхала до батька за рік до війни, алкогольні напої ОСОБА_5 не вживає.

У судовому засіданні суду першої інстанції, у присутності психолога, дитина ОСОБА_3 повідомила, що до тата вона переїхала у 2021 році. Мама за скрутного матеріального становища та відсутності роботи поїхала на заробітки до Німеччини. З мамою в телефонному режимі по відеозв`язку кожного дня спілкується, вона постійно запитує про її справи, навчання, пересилала їм продукти. Сумує за мамою та бажає з нею зустрітися. Не заперечує проти позбавлення її батьківських прав.

Суд першої інстанції звернув увагу, що при наданні пояснень дитина вказала, що любить маму, поважає її, дуже бажає зустрітися з нею, кожного дня говорить з нею по телефону. ОСОБА_3 не виказувала про своє бажання щодо позбавлення матері батьківських прав, а лише зазначила, що не заперечує проти цього, а на засіданні органу опіки та піклування дитина ОСОБА_3 не підтримала позицію батька, повідомила що мати з нею спілкується.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Звертаючись до суду з позовом, позивач як підставу для позбавлення батьківських прав зазначив пункт 2 частини першої статті 164 СК України, тобто ухилення відповідачкою від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

Верховний Суд підкреслює, що доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її/його батьківських прав, покладено на позивача.

Відповідно до частин четвертої - шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України «Про охорону дитинства»).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним.

Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що позбавлення відповідачки батьківських прав, тобто природних прав, наданих матері щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено. Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків із виховання дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не втратила інтересу до участі у вихованні дитини, має намір на відновлення відносин з дочкою, а стороною позивача не доведено необхідності застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого сторона позивача належно не аргументувала.

Встановивши відсутність свідомого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення її батьківських прав відносно дитини.

Водночас суд першої інстанції надав правову оцінку висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачки, визнавши його необґрунтованим і таким, що не відповідає інтересам дитини.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки докази, подані стороною позивача, не свідчать про свідоме ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах дитини.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання матері до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

За своїм змістом доводи апеляційної скарги на рішення суду зводяться до повторень підстав позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Таким чином, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Савченко Оксани Володимирівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 15 грудня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко