справа № 521/8043/25
провадження № 2/521/4652/25
25 листопада 2025 року м. Одеса
Хаджибейський районний суд міста Одеси в складі:
Головуючого судді Михайлюка О.А.,
при секретарі Тарасюк О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до російської федерації в особі генеральної прокуратури російської федерації, ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту, що право власності на майно громадянина України порушене внаслідок дій держави-агресора російської федерації у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, а також визнання дійсним договору щодо нерухомого майна та встановлення права власності, -
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до російської федерації в особі генеральної прокуратури російської федерації, ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту, що право власності на майно громадянина України порушене внаслідок дій держави-агресора російської федерації у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, а також визнання дійсним договору щодо нерухомого майна та встановлення права власності.
Позивач вказує, що підставою для звернення до суду слугувала необхідність встановлення юридичного факту, про те що порушення права власності на Нерухоме майно, яка з 01.06.2014 року належать ОСОБА_1 - сталося внаслідок, окупації та анексії АРК України -18.03.2014 року та повномасштабної війни з 24.02.2022 року бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією рф.
Зверненням до суду із заявою, Позивач має на меті визначити свій статус та статус, як особи яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви потерпілі від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права.
Відповідно до уточненої позовної заяви позивач просить суд:
- визнати дійсним попередній Договір від 10.01.2014 року купівлі-продажу за яким ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 - продав, а ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 - купив - земельну ділянку площею 0.0400га розташовану у СТ (садовому товаристві) "Меганом" ділянка АДРЕСА_1 ;
- визнати з 01.06.2014 року право власності на Нерухоме майно - земельну ділянку площею 0.0400га розташовану у АДРЕСА_1 , Україна за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, відповідно до якої просить суд задовольнити позовні вимоги, справу розглянути без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Представник відповідача-1 російської федерації в особі генеральної прокуратури російської федерації в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав.
Відповідач-2 ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав.
Відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків.
Також у Договорі ОСОБА_1 власноручно зробив допис, що він отримав від продавця технічну документацію за предметом договору земельну ділянку.
Позивач вказав, що із дня підписання Договору та часткового виконання за ним зобов`язань за Предметом, вартістю, розрахунком та строками Відповідач-2 ухилився від нотаріального посвідчення цього правочину, а Відповідач-1 у лютому-березні 2014 року анексував АРК, 24.02.2022 року почав війну проти України, що триває і оформити остаточний договір купівлі-продажу Нерухомого майна не уявляється можливим. Отже, внаслідок бездіяльності Відповідача-2 та війни, яку веде Відповідач-1 позивач втратив Нерухоме майно та сплачені за це гроші.
Частиною 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків».
Судом встановлено, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами російської федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил російської федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і російською федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту російської федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року у зв`язку з військової агресією російської федерації проти України на території України введено воєнний стан, який продовжується і на теперішній час.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Права і свободи людини і громадянина захищаються судом, що передбачає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань (стаття 55 Конституції України).
Серед загальних засад цивільного законодавства, закріплених у статті 3 ЦК України, є зокрема, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (стаття 328 ЦК України).
За змістом частини другої статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (частини друга, третя статті 635 ЦК України).
Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Згідно з частиною другою статті 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.
Таким чином, з урахуванням того, що законодавством передбачене обов`язкове нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, тому попередній договір також має бути нотаріально посвідчений.
Судом встановлено, що попередній договір купівлі-продажу від 10.01.2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не був нотаріально посвідчений.
Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
Отже, визнання дійсним договору на підставі частини другої статті 220 ЦК України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність).
При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.
Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив судам, що при розгляді подібних спорів суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.
У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто обов`язок доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (статті 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, п`ятої-шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору, в тому числі, є вимога позивача про визнання дійсним попереднього Договору від 10.01.2014 року купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 - продав, а ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 - купив - земельну ділянку площею 0.0400га розташовану у АДРЕСА_1 , укладеного у письмовій формі.
Посилання позивача на те, що відповідач-2 ОСОБА_3 не виконав свого зобов`язання та не з`явився для нотаріального посвідчення договору через початок військової агресії російської федерації проти України, суд відхиляє як необґрунтовані, оскільки на підставі доказів, поданих позивачем, що були належним чином досліджені та оцінені судом, не встановлено факту безповоротного ухилення відповідача-2 від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.
Суд також враховує, що позивачем не надано суду належних і допустимих документальних доказів на підтвердження його наміру нотаріально посвідчити вказаний договір, вжиття ним будь-яких заходів для такого посвідчення.
Встановивши, що спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна укладений без дотримання обов`язкових вимог чинного на момент його укладення законодавства щодо нотаріального посвідчення, при цьому відсутні докази ухилення відповідача-2 від його нотаріального посвідчення, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання такого договору дійсним у судовому порядку.
Сторони договору, не були позбавлені можливості реалізувати свої права відповідно до встановлених на час виникнення спірних правовідносин положень законодавства України.
Наявності перешкод, які б свідчили про неможливість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна з 10.01.2014 року, зокрема ухилення відповідача-2 від його нотаріального посвідчення, позивачем не доведено та судом не встановлено.
Вказаний попередній Договір від 10.01.2014 року купівлі-продажу земельної ділянки укладений у простій письмовій формі та не був посвідчений нотаріально, тому в силу вимог ч. 1 ст. 220 ЦК України він є нікчемним.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на викладене, суд не встановив правових підстав для задоволення вимоги позивача про визнання дійсним попереднього Договору від 10.01.2014 року купівлі-продажу за яким ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 - продав, а ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 - купив - земельну ділянку площею 0.0400га розташовану у АДРЕСА_1 , як наслідок, не встановив підстав і для задоволення решти позовних вимог, як похідних позовних вимог.
Керуючись ст. ст. 3, 11, 16, 203, 204, 209, 220, 317, 319, 321, 328, 526, 530, 610, 626, 627, 629, 635, 638, 640, 657 ЦК України, ст. ст. 10, 12, 13, 76, 77, 81, 89, 265, 280, 315, 354 ЦПК України, суд
В задоволенні позову ОСОБА_1 до російської федерації в особі генеральної прокуратури російської федерації, ОСОБА_2 про встановлення юридичного факту, що право власності на майно громадянина України порушене внаслідок дій держави-агресора російської федерації у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, а також визнання дійсним договору щодо нерухомого майна та встановлення права власності відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя: О.Михайлюк