Справа № 175/6989/25
Провадження № 2/175/1624/25
РІШЕННЯ

Іменем України

"11" грудня 2025 р. с-ще Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Білоусової О.М.,

за участю секретаря судового засідання Яшиної М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-щі Слобожанське в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказав, що 01.01.2024 між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, яким позивач надав відповідачу у борг грошові кошти в сумі 12 000,00 доларів США, строк повернення боргу до 31.12.2024 року, також ОСОБА_2 було підписано розписку про отримання грошових коштів.

Позивач вказує, що в порушення зобов`язань, відповідач не повернув кошти у встановлений розпискою строк, ухиляється від виконання боргових обов`язків, тому позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 суму боргу та судові витрати.

Позивач в судове засідання не з`явився, представник позивача - адвокат Федорук Д.Ю. надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача адвокат Алейченко М.М. надала суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнала у повному обсязі, просила задовольнити.

У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 01.01.2024 року, ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_3 , грошові кошти у розмірі 12 000, 00 доларів США, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві зазначену суму коштів у доларах США до 31.12.2024 року. Також в договорі зазначено, що передача грошових коштів оформлюється особисто складеною розпискою позичальника, що є невід`ємним додатком до цього Договору.

Згідно розписки про отримання грошей від 01.01.2024 року, ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 12 000, 00 (дванадцять тисяч) доларів США, яку зобов`язався повернути до 31 грудня 2024 року.

Відповідно до частини першою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦПК України) зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 512 ЦК України передбачено, що підставою для заміни кредитора у зобов`язанні може бути передання його прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, а правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. (статті 513, 514 ЦК України)

Частинами 1,2 статті 533 ЦК України визначено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Частинами 1, 3 статті 1049, частини 1 статті 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Я вбачається з матеріалів справи, позивачем надано договір позики від 01.01.2024 року, який він уклав з ОСОБА_2 , проте з розписки, яка наявна в матеріалах справи, вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 12 000, 00 (дванадцять тисяч) доларів США, тобто інша особа, при цьому в розписці наявний підпис ОСОБА_2 .

Також суд зазначає, що при подачі позову була надана розписка від 01.01.2024 року, яка була складена письмово "від руки", проте після усунення недоліків позивачем було надано розписку, яка складена у печатній формі з підписом ОСОБА_2 , а тому суд критично ставиться до наданого позивачем доказу.

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76,77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Таким чином, позивач не надав доказів отримання коштів відповідачем, а надані докази є неналежними, недопустимими і недостовірними у розумінні ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України.

До того ж, відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 572/2515/15-ц щодо застосування норм ст. 206 ЦПК України дійшов висновку, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

За вказаних обставин, у зв`язку з не доведенням позивачем факту передання відповідачу позикодавцем визначеної грошової суми, а отже і обставин видачі коштів, з метою доведення виконання умов договору позики, а також фактичного користування відповідачем коштами, та взагалі факту укладання розписки, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Згідно частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог суд відмовляє повністю, судовий збір, сплачений позивачем при подані позову, розподілу не підлягає та повністю покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 11, 12, 95, 141, 280-289, 354 ЦПК України, суд , -

У Х В А Л И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення судового рішення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О. М. Білоусова