КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 757/1861/25-ц
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Автопаркінг-Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою представника Коврижкіна Іллі Юрійовича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Бусик О.Л.,-

встановив:

У січні 2025 року ТОВ «Автопаркінг-Сервіс» звернулось до суду із названим позовом.

ТОВ «Автопаркінг-Сервіс» просило стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за утримання машиномісця у розмірі 14 150 грн 00 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач є власником машиномісця № НОМЕР_1 , яке розташоване на третьому рівні підземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 .

ТОВ «Автопаркінг-Сервіс» зазначало, що відповідач не сплачує за надані послуги утримання машиномісця № НОМЕР_1 , внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 14 150 грн 00 коп.

Заочним рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року позов товариства з обмеженою відповідальністю «Автопаркінг-Сервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Автопаркінг-Сервіс» заборгованість у розмірі 14 150 грн 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Автопаркінг-Сервіс» витрати з оплати судового збору в розмірі 3 028 грн 00 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн 00 коп.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 23 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року задоволено.

Скасовано заочне рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 березня 2025 року.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 рокуназваний позов задоволено.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Автопаркінг-Сервіс» заборгованість у розмірі 14 150 грн 00 коп.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Автопаркінг-Сервіс» витрати з оплати судового збору в розмірі 3 028 грн 00 коп. та витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн 00 коп.

В апеляційній скарзі представник Коврижкіна І.Ю., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України дана справа розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності наявності у відповідача заборгованості перед ТОВ «Автопаркінг-Сервіс» у розмірі 14 150 грн 00 коп.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Стягуючи з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автопаркінг-Сервіс» витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп., суд першої інстанції виходив із обсягу фактично наданих послуг та принципу розумності судових витрат.

Колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду.

Встановлено, що між ТОВ «Автопаркінг-Сервіс» та ОСОБА_2 укладено договір про надання послуг № 1-4-11-3/СТ6Б від 01 квітня 2010 року, предметом якого є надання послуг по обслуговуванню і участі у витратах по утриманню підземної автостоянки і прилеглої території.

Відповідач з 19 серпня 2011 року є власником машиномісця № НОМЕР_1 , яке розташоване на третьому рівні підземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 .

ТОВ «Автопаркінг-Сервіс» забезпечує умови обслуговування стоянки та виконує комплекс робіт по її утриманню в належному технічному і санітарному стані.

Позивачем укладено перелік договорів з підрядними організаціями щодо постачання електроенергії, води, теплопостачання, по обслуговуванню підземної автостоянки (прибирання, обслуговування систем систем паркінгу).

Обґрунтовуючи позов, ТОВ «Автопаркінг-Сервіс» повідомило, що ОСОБА_1 користується наданими послугами позивача утримання належного йому машиномісця та не виконує належним чином своє зобов`язання по їх сплаті. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за утримання машиномісця у розмірі 14 150 грн 00 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом, тобто означена стаття встановлює презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, в тому числі, з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Відповідно до ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Вказані положення законодавства встановлюють презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні.

До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном. Невиконання власником свого обов`язку по утриманню своєї власності може створювати небезпеку для третіх осіб.

Відтак, власник нерухомого майна у вигляді машиномісця у паркінгу також несе обов`язок з оплати витрат на утримання цього майна (машиномісця).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правило ст. 526 ЦК України є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Тобто, належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є щомісячна сплата позивачу вартості наданих послуг.

Відповідно до ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг (ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Дослідивши матеріали справи, колегією суддів встановлено, що ТОВ «Автопаркінг-Сервіс» є експлуатаційною організацією та надає послуги з утримання машиномісць у підземному паркінгу будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 є власником машиномісця № НОМЕР_1 , яке розташоване на третьому рівні підземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно розрахунку заборгованості, складеним директором ТОВ «Автопаркінг-Сервіс» заборгованість ОСОБА_1 за надані послуги становить 14 150 грн 00 коп. (за період із січня 2022 року по грудень 2024 року).

За ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що хоча у ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказаний правовий висновок є незмінним.

Відтак, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Розв`язуючи спір, судом першої інстанції обгрунтовано стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автопаркінг-Сервіс»заборгованість за утримання машиномісця у розмірі 14 150 грн 00 коп.

Доводи апеляційної скарги про те, що між позивачем та відповідачем відсутні договірні відносини, колегія суддів відхиляє, оскількинезважаючи на відсутність письмового договору про надання послуг з утримання авто паркінгу (машиномісця) між сторонами у справі фактично склалися саме такі договірні правовідносини. ТОВ «Автопаркінг-Сервіс» фактично надаються послуги з утримання та обслуговування машиномісця, які не можуть бути відокремлені, а тому ОСОБА_1 , як власник нерухомого майна, зобов`язаний їх оплачувати.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Звертаючись до суду із позовом, представник ТОВ «Автопаркінг-Сервіс» просив вирішити питання про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп.

На підтвердження витрат на правничу допомогу представником ТОВ «Автопаркінг-Сервіс» надано копію: договору про надання правової допомоги від 14 жовтня 2024 року; додаткової угоди № 14-2 від 14 листопада 2024 року; акту приймання-передачі наданих послуг від 10 січня 2025 року.

У акті приймання-передачі наданих послуг зазначено, що гонорар адвоката становить 5 000 грн 00 коп.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

З урахуванням критеріїв співмірності складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з конкретних обставин даної справи, колегія суддів вважає, що зазначені представником ТОВ «Автопаркінг-Сервіс» витрати на правничу допомогу в розмірі 5 000 грн 00 коп. є завищеними та не достатньо обґрунтованими.

Колегія суддів вважає, що із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Автопаркінг-Сервіс» має бути стягнуто витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000 грн 00 коп.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що заявлений позивачем розмір понесених витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям співмірності та реального обсягу виконаних робіт.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 19 травня 2025 року в частині стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу підлягає зміні, шляхом зменшення розміру витрат з 5 000 грн 00 коп. до 2 000 грн 00 коп. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Оскільки в силу положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України дана справа є малозначною, тому у відповідності до ч. 3 ст. 389 ЦПК України винесена постанова апеляційного суду касаційному оскарженню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2025 року в частині стягнення витрат на правничу допомогу змінити,зменшивши розмір витрат з 5 000 грн 00 коп. до 2 000 грн 00 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст складено 11 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.Г. Музичко

Л.П. Сушко