Справа № 541/2066/25
Номер провадження 2/541/1098/2025
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10 грудня 2025 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Городівського О.А.,

за участю секретаря судового засідання Ніколаєнко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Миргород в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, третя особа Відділ «Служба у справах дітей» Миргородської міської ради Миргородського району Полтавської області, -

ВСТАНОВИВ:

27.05.2025 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, третя особа Відділ «Служба у справах дітей» Миргородської міської ради Миргородського району Полтавської області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 вказав, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 02 липня 2007 року. У подальшому, рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 листопада 2022 року даний шлюб було розірвано.

Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

До вересня 2020 року їх сім`я постійно проживала у місті Макіївка Донецької області, після чого заявник був вимушений виїхати на територію України до міста Миргород Полтавської області разом з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ним та перебувають на його утриманні.

Відповідачка ОСОБА_2 не виявила бажання виїжджати з окупованої території м. Макіївка Донецької області до м. Миргород Полтавської області, та починаючи з вересня 2020 року по даний час ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не спілкується з ними, не цікавиться станом їх здоров`я та не надає будь-якої підтримки та жодної матеріальної допомоги на їх утримання.

Позивач просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Окрім цього, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів її доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дітьми повноліття.

Ухвалою судді від 27 травня 2025 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 36).

Ухвалою суду від 29 вересня 2025 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 66).

Відповідно до розпорядження керівника апарату Миргородського міськрайонного суду Іванко Л.С. №225/25 від 16.10.2025 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи в зв`язку із звільненням судді ОСОБА_5 із займаної посади згідно з рішенням Вищої ради правосуддя від 14.10.2025 (а.с. 70).

Автоматизованою системою документообігу суду справа передана на розгляд судді Городівського О.А. для продовження розгляду даної цивільної справи.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні повністю підтримав вимоги, викладені в позовній заяві. Пояснив суду, що він з двома синами проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Мати дітей перебуває на окупованій території України, а саме в м. Макіївка Донецької області. ОСОБА_2 самоусунулася від виконання батьківських обов`язків не приймає участі в житті дітей і не цікавиться їх долею. Матеріальної допомоги відповідачка не надає. Позивач працює, але є військовозобов`язаним, внаслідок чого діти можуть залишитися без батьківської опіки у разі його призову на військову службу.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. До суду будь-яких заяв не надала.

Представник третьої особи Відділу «Служба у справа дітей» Миргородської міської ради Полтавської області в судове засідання не з`явився. Надав суду письмовий висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відносно неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також надала до суду заяву про розгляд справи без їх участі (а.с. 63, 72, 77, 82).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили суду, що вони проживають поруч з позивачем. Родину ОСОБА_1 добре знають. Позивача характеризують виключно з гарного боку, який самостійно виховує неповнолітніх синів ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Опікується їх долею та здоров`ям. Матеріально дітей забезпечує лише батько. Матір дітей вони не бачили, їх долею вона не цікавиться, будь-яку матеріальну допомогу дітям відповідачка не надає.

Неповнолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_3 також були допитані в судовому засіданні, вказали, що їх виховує батько ОСОБА_1 . З матір`ю, яка залишилася на тимчасово окупованій території України станом на зараз зв`язок не підтримують. Згодні на позбавлення матері батьківських прав, так як розуміють, що батько є їх єдиним близьким родичем на підконтрольній території України і у разі його мобілізації вони будуть позбавлені батьківського піклування.

Заслухавши позивача та свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд дійшов до наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», ч. 2 ст. 150 СК України батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей, а за ухилення від виконання своїх обов`язків, відповідно до ст. 164 СК України можуть бути позбавлені батьківських прав.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції про захист прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 1989 року та ратифікованою Постановою ВР №789-XII від 27.02.1991 в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 27 Конвенції про захист прав дитини визначено, що батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , є синами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 , виданими 14 грудня 2021 року Миргородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) (а.с. 13, 14).

Згідно з актом обстеження умов проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , при обстеженні домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено, що неповнолітні діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають разом з батьком, який опікується їх вихованням. Для дітей створені задовільні умови, що відповідають санітарно-гігієнічним нормам (а.с. 15-16).

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 листопада 2022 року, яке набрало законної сили 20 грудня 2022 року, розірвано шлюб укладений 02 липня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 (а.с. 19-20).

З матеріалів справи вбачається, що позивач доглядає та матеріально утримує своїх дітей, оздоровлює і виховує їх. Відповідач не виконує батьківських обов`язків по вихованню своїх дітей, матеріально їх не забезпечує, не піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не цікавиться їх життям, фактично самоусунулася від виконання батьківських обов`язків по відношенню до своїх дітей.

Згідно шостого принципу декларації ООН прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Статтею дев`ятою Конвенції ООН про права дитини 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї.

Згідно з правовим положенням, викладеним у третьому розділі Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України викладених у п.п. 15, 16 постанови №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» вбачається, що розглядаючи справи даної категорії, судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи та характеру ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області №3132/01-35 від 12 вересня 2025 року відповідача недоцільно позбавити батьківських прав щодо її дітей (а.с. 63).

Вказаний висновок обґрунтовано тим, що в ході перевірки орган опіки та піклування був позбавлений можливості дізнатися позиції матері та причини її поведінки.

Так, з досліджених судом доказів слідує, що після розірвання шлюбу між сторонами вони проживають в різних місцевостях, при цьому діти залишилися проживати разом із батьком позивачем у даній справі.

З характеристик учня 9 класу Миргородської гімназії №2 «Гелікон» ОСОБА_4 та студента ІІ курсу 1 групи ВСП «Хомутецький фаховий коледж ПДАУ» ОСОБА_3 вбачається, що ОСОБА_1 є їх батьком і самотужки виховує синів. Він приділяє належну увагу їх вихованню, постійно цікавиться поведінкою, відвідує батьківські збори, активно співпрацює з класним керівником, педагогами, куратором групи. Мати контакту зі школою та коледжем, де вчаться її діти, не підтримує, із викладачами не спілкується (а.с. 17-18).

З витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» Департаменту інформатизації МВС України слідує, що громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , уродженець м. Дніпропетровськ, станом на 29.04.2025 року до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває (а.с. 21).

Суд вважає, що матеріалах справи відсутні достатні докази умисного ухилення відповідачки ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків, тобто такої винної поведінки особи, коли вона свідомо, систематично, не зважаючи на заходи попередження, продовжує не виконувати ці обов`язки.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейський суд з прав людини наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява №10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення матері спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі №645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі №127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі №643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі №640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі №631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі №331/5427/17.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18 (провадження №61-4014св20), від 23 грудня 2020 року у справі №522/21914/14 (провадження №61-8179св19), від 22 листопада 2023 року у справі №1915/2789/12 (провадження №61-14726св23).

У постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16 (провадження №61-29266св18), зазначено, що самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не достатньою мірою не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

У постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17 (провадження №61-13752св19), вказано, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18 (провадження №61-4014св20), зазначено, що під час вирішення судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і брати участь у її вихованні. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає брати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Разом із тим, суд бере до уваги й ті обставини, на які посилається позивач ОСОБА_1 , зазначаючи, що відповідачка протягом певного часу фактично не бере участі у вихованні та утриманні дітей. Однак матеріали справи свідчать про те, що така поведінка відповідачки зумовлена її вимушеним перебуванням на тимчасово окупованій території України, що підтверджується наданими сторонами доказами.

Суд зазначає, що статус тимчасово окупованої території та обмеження, які існують для громадян, що перебувають на ній, істотно ускладнюють можливість особи реалізовувати свої батьківські обов`язки у повному обсязі. Зокрема, об`єктивно обмеженою є можливість виїзду з такої території, доступу до зв`язку, можливість отримання інформації про навчання та розвиток дітей, участі у їхньому вихованні, а інколи й можливість вільного пересування, що загалом унеможливлює належну реалізацію батьківських функцій, але не свідчить про свідоме ухилення від них.

Водночас, під час здійснення перевірки умов проживання дітей орган опіки та піклування був фактично позбавлений можливості отримати пояснення, позицію чи будь-яку інформацію від матері щодо причин її відсутності, намірів та ставлення до дітей. Висновок органу опіки та піклування ґрунтувався на неповних даних, отриманих за умов, коли з об`єктивних політичних та безпекових причин встановлення контакту з відповідачкою ОСОБА_2 було неможливим.

Отже, така формальна «неучасть» відповідачки у вихованні дітей не може розцінюватися судом як свідоме, умисне й винне ухилення від виконання батьківських обов`язків, що є обов`язковою умовою для застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України та усталеної практики Верховного Суду.

Суд враховує, що перебування відповідачки ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території не є її добровільним вибором, а є наслідком триваючої збройної агресії та окупації частини території України, що само по собі становить поважну та об`єктивну перешкоду для вільного виконання батьківських обов`язків. Відсутність можливості повернення на підконтрольну Україні територію та встановлення стабільного контакту з дітьми не може вважатися підтвердженням небажання відповідачки ОСОБА_2 виконувати свої батьківські функції.

Згідно з частиною першою статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав не підлягають задоволенню, однак вимоги щодо стягнення аліментів підлягають задоволенню, оскільки обов`язок батьків утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття є безумовним і не залежить від місця проживання батьків, їх зайнятості, наявності чи відсутності фактичних стосунків із дітьми.

Суд ураховує, що фактичне проживання та виховання дітей забезпечує їхній батько ОСОБА_1 , який одноосібно здійснює повсякденний догляд, створює умови для фізичного, психологічного та соціального розвитку дітей, забезпечує їхнє навчання, медичне обслуговування, а також покриває інші необхідні та регулярні витрати, пов`язані з утриманням неповнолітніх дітей. З огляду на викладене, участь матері в утриманні дітей має бути забезпечена шляхом присудження аліментів, що відповідає як вимогам закону, так і принципам справедливості та рівності батьківських обов`язків.

Обов`язок батьків щодо утримання дітей є безумовним, триває незалежно від участі кожного з батьків у вихованні дитини та не пов`язується із розв`язанням питання про позбавлення чи непозбавлення батьківських прав. Таким чином, стягнення аліментів є самостійною гарантією забезпечення найкращих інтересів дитини, і навіть у разі відсутності фактичного спілкування або належного виконання іншим із батьків своїх моральних чи виховних обов`язків, дитина не може бути позбавлена права на матеріальне забезпечення. Обов`язок зі сплати аліментів має імперативний характер, не припиняється за формальної підстави «неучасті» у житті дитини та спрямований виключно на гарантування мінімального рівня утримання, необхідного для її гармонійного розвитку.

Оцінюючи спосіб стягнення аліментів, суд виходить із положень ч. 3 ст. 181 СК України та зберігає пріоритет інтересів дітей. З огляду на те, що ОСОБА_2 має можливість отримувати доходи, однак об`єктивні обставини її місця перебування та відсутності доступу до офіційних документів ускладнюють встановлення точного розміру її заробітку, суд вважає за необхідне визначити аліменти у частці від усіх видів доходу відповідачки з урахуванням гарантованого законом мінімального розміру аліментів, передбаченого ст. 182 СК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд, виходячи з принципу пропорційності та забезпечення найкращих інтересів дітей, вважає за доцільне визначити аліменти в розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу ОСОБА_2 , але не менше мінімального гарантованого розміру аліментів на кожну дитину, із зарахуванням їх сплати починаючи з дня звернення позивача до суду, що відповідає ч. 1 ст. 191 СК України.

Таким чином, дослідивши матеріали справи, надані докази, врахувавши позицію органу опіки та піклування, принцип забезпечення найкращих інтересів дітей, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення аліментів з ОСОБА_2 , що відповідає вимогам законодавства та забезпечує реалізацію права дітей на належне матеріальне утримання.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд враховує, що позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір за вимогу немайнового характеру щодо позбавлення відповідачки батьківських прав, розмір якого становить 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1211,20 грн). Разом з тим, вимога про позбавлення батьківських прав підлягає відмові, а отже витрати зі сплати судового збору за цю частину позову не підлягають стягненню з відповідачки та покладаються на позивача.

Суд також враховує, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову у частині вимог про стягнення аліментів.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому з ОСОБА_2 необхідно стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 1211 грн 20 коп.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, ст.ст. 7, 19, 150, 155, 164-167, 191 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, третя особа Відділ «Служба у справах дітей» Миргородської міської ради Миргородського району Полтавської області частково задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , аліменти на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 (однієї третьої) частини всіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 травня 2025 року і до досягнення дітьми повноліття.

Відмовити у задоволенні позовних вимог про позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь держави 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) гривень 20 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Суддя О. А. Городівський