ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

17 грудня 2025 року

м. Харків

Справа № 646/7454/24

Провадження № 22-ц/818/4428/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В, Яцини В.Б.

за участю секретаря Львової С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції України про захист честі, гідності та ділової репутації, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 на рішення Основ"янського районного суду м. Харкова від 12 червня 2025 року, постановлене суддею Клімовою С.В.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції України про захист честі, гідності та ділової репутації.

Мотивуючі свої позовні вимоги тим, що начальником міжрегіонального управління полковником внутрішньої служби Георгієм Романовим було надіслано лист від 24.08.2023 року до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Дмитру Лубенцю, в якому зазначено, що ОСОБА_3 поводив себе провокаційно, зневажливо по відношенню до персоналу установ, закликав засуджених до протидії адміністрації, підбурював їх до написання необґрунтованих скарг з метою дискредитації адміністрації установи та послаблення режиму тримання, що може призвести до різкого погіршення оперативної обстановки та дискредитації органів державної влади у такий важливий та тяжкий для країни час. В умовах військового стану зазначені дії можна розцінювати як сприяння загарбницьким діям російської федерації та свідомий злочин проти основ національної безпеки. Також до свого листа ОСОБА_4 додав недостовірні дані, а саме довідку на ОСОБА_5 , яка ніяк не стосується позивача ОСОБА_1 , тобто ОСОБА_6 навмисно надав до свого листа довідку, яка негативно характеризує його особу. Так, під час листування з Північно-Східним міжрегіональним управлінням, останні вказували на те, що жодної довідки на ОСОБА_1 не складалось та не відправлялось, водночас була виготовлена довідка на ім`я ОСОБА_1 , яка в подальшому була надана до Офісу Омбудсмена. Позивачем було подано скаргу від 08.04.2024 року щодо видачі посадовими особами Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції завідомо неправдивого офіційного документу, а саме довідки на ім`я ОСОБА_3 . На дану скаргу було отримано відповідь від Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, з якої вбачається, що було проведено службове розслідування та винні посадові особи були притягнуті до дисциплінарної відповідальності. Отже, враховуючи, що підписантом вказаного документа був ОСОБА_4 , Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції притягнуло до дисциплінарної відповідальності і таким чином підтвердило незаконність дій керівника.

Позивач вказує, що інформація, що була викладена відповідачем в своєму листі є неправдивою. Та відповідно до наданої інформації від відповідача, довідка надавалась на ім`я людини, яка не стосується справи, а саме ОСОБА_3 . Зазначена інформація є недостовірною оскільки не відповідає дійсності. Так, позивач мав дві судимості та пішов на шлях виправлення, вся його діяльність спрямована на благо громадян, які потребують допомоги і звертаються за нею.

Інформація викладена стосовно ОСОБА_3 в листі ОСОБА_7 , по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє про його неправомірну поведінку та діяльність, так такою, що, на його переконання, порушує його немайнові права, по -друге не є оціночним судженням, а обов`язок доказування її достовірності покладається на відповідача. Поширення окресленої інформації порушує немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Поширення неправдивої інформації свідчить про принизливе ставлення відповідача до позивача, що в свою чергу впливає на зниження цінності особи останнього. Також поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, порушивши його честь, оскільки його діяльність є соціально важливою та передбачає вирішення важливих проблем громадян, яким необхідна допомога, яку може надати його Благодійна організація «Парус».

Своїм листом ОСОБА_8 принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , зокрема паплюжить його високу соціальну оцінку в очах оточуючих, принижує здобуту роками плідної праці ділову репутацію, тим самим ставить під сумнів ділові стосунки з партнерами. Начальник міжрегіонального управління свідомо зазначав недостовірні дані та додав документ, який не стосується позивача.

Позивач вказує, що поширенням недостовірної інформації відповідачем завдано шкоди його немайновим інтересам, порушивши його гідність, честь та ділову репутацію, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд визнати недостовірною та такою, що порушує права ОСОБА_3 на повагу до її гідності, честі та недоторканість ділової репутації, інформацію ,що була викладена в листі ОСОБА_9 до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини ОСОБА_10 від 24.08.2023 року та зобов`язати ОСОБА_9 спростувати інформацію, що була викладена в цьому листі. Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації в розмірі 100 000 грн. Стягнути з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання позовної заяви.

Рішенням Основ"янського районного суду м. Харкова від 12 червня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції України про захист честі, гідності та ділової репутації відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити, вирішити питання щодо судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що як встановлено комісією Міністерства юстиції України та підтверджується висновком від 06.11.2023 року, в результаті проведених бесід із засудженими ОСОБА_11 та ОСОБА_12 оперуповноваженим оперативної групи, капітаном внутрішньої служби ОСОБА_13 було отримано інформацію, що 22.08.2023 року під час відвідування камери ДІЗО №9 один з членів групи НПМ ( ОСОБА_1 ) допускав у розмові вислови, які принижували особистість засуджених та були спрямовані на послаблення режиму тримання в установі. Однак, всупереч вимог п. 5 Розділу І Порядку прийняття та обліку в установах виконання покарань і слідчих ізоляторах заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.02.2017 року №254/5 оперуповноважений оперативної групи капітан внутрішньої служби ОСОБА_13 , про отримання від засуджених вищевказаної інформації та написання відповідного рапорту не повідомляв. Як наслідок, всупереч вимог пунктів 1 та 3 розділу ІІ Порядку прийняття та обліку заяв і повідомлень рапорт оперуповноваженого ОСОБА_13 у книзі обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події не обліковувся, відповідна інформація до органу досудового розслідування із супровідним листом не направлялася. Наголошує, що у ході відвідування державної установи «Первомайська виправна колонія (№117)» представниками Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини не було зафіксовано будь-яких фактів його неправомірних дій. Наголошує, що при прийнятті рішення по справі судом не наведено мотивів відхилення наданих позивачем доказів по справі, зокрема, відповіді представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Віталія Нікуліна на адресу Північно-Східного міжрегіонального управління юстиції України за №4257/1/56-23 від 26.09.2023 року, що свідчить про необґрунтуваність Рішення Основ`янського районного суду міста Харкова від 12.06.2025 року по справі №646/7454/24.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з підстав недоведеності позивачем порушення його особистих немайнових прав. Вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки вони є похідними від первісних вимог.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з листа Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції України підписаного начальником Георгієм Романовим вбачається, що Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Дмитра Лубенця було повідомлено, що 21-23.08.2023 року моніторинговими групами Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини здійснено відвідування Державних установ «Олексіївська виправна колонія (№25)», «Темнівська виправна колонія (№100)», «Первомайська виправна колонія (№117)», «Холодногірська виправна колонія (№18)», «Харківський слідчий ізолятор» Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції.

Під час зазначених відвідувань громадянин ОСОБА_3 , згідно Доручення № Д-0094 залучений Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини до регулярних відвідувань місць, зазначених у п.8 ст.13 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» поводив себе провокаційно, зневажливо по відношенню до персоналу установ, закликав засуджених до протидії адміністрації, підбурював їх до написання необґрунтованих скарг з метою дискредитації адміністрації установи та послаблення режиму, тримання, що може призвести до різкого погіршення оперативної обстановки та дискредитації органів державної влади у такий важливий та тяжкий для країни час. В умовах військового стану зазначені дії - можна розцінювати як сприяння загарбницьким діям російської федерації та свідомий злочин проти основ національної безпеки. Тому просять вжити заходів, відповідно до діючого законодавства.

12.02.2024 адвокату Полторапавлову М. з державної установи « Олексіївська виправна колонія ( № 25)» Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції надано інформацію за вих. № 22/4/12-1347/нд-24 ЕП з якої вбачається, що адміністрацією Державної установи « Олексіївська виправна колонія ( № 25)» документи, в тому числі довідки на ім`я ОСОБА_3 не складалися.

З довідки підписаної начальником відділу по контролю за виконанням судових рішень державної установи « Олексіївська виправна колонія ( № 25)» вбачається, що адміністрацією установи надано інформацію щодо судимостей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зі скарги від 08.04.2024 року вбачається, що ОСОБА_3 08.04.2024 року звернувся до Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції з вказаною скаргою, якою просив провести службове розслідування.

З відповіді Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції за № К-620/48-24/606-1/50-24 від 17.04.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 повідомлено, що його звернення від 08.04.2024 року розглянуто. На виконання наказу Міністерства юстиції України від 13.10.2023 року № 238/7 « Про проведення службового розслідування» комісією Міністерства юстиції України було проведено службове розслідування щодо зазначених обставин, про що від 06.11.2023 року було складено висновок, за результатами проведення службового розслідування винні посадові особи були притягнуті до дисциплінарної відповідальності.

З висновку щодо невиконання або неналежного виконання начальником

Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції полковником внутрішньої служби Романовим Георгієм Владиславовичем та особами рядового і начальницького складу державних установ «Первомайська виправна колонія (№ 117)» та «Олексіївська виправна колонія (№ 25)» під час

службової діяльності вимог чинного законодавства, що призвело до можливого порушення прав та законних інтересів громадян або негативно вплинуло на забезпечення виконання покладених на органи і установи завдань затвердженого в.о. Міністра юстиції України Євгенієм Горовець від 06.11.2023 підтверджується, що на виконання наказу Міністерства юстиції України від 13.10.2023 № 2389/7 «Про проведення службового розслідування» (додаток 1) комісією у складі: заступника начальника управління - начальника відділу пенітенціарного інспектування Управління пенітенціарних інспекцій Міністерства юстиції України Сичова Олександра Олександровича, голова комісії; головного спеціаліста відділу пенітенціарного інспектування Управління пенітенціарних інспекцій Міністерства юстиції України Бодарацької Вікторії Анатоліївни; головного спеціаліста Відділу внутрішньої безпеки Державної кримінально-виконавчої служби України та органів юстиції Міністерства юстиції України Мельниковича Віталія Володимировича. Було проведено службове розслідування щодо невиконання або неналежного виконання начальником Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції полковником внутрішньої служби Романовим Георгієм Владиславовичем та особами рядового і начальницького складу державних установ «Первомайська виправна колонія (№ 117)» та «Олексіївська виправна колонія (№ 25)» під час службової діяльності вимог чинного законодавства, що призвело до можливого порушення прав та законних інтересів громадян або негативно вплинуло на забезпечення виконання покладених на органи і установи завдань.

Дослідивши зібрані під час службового розслідування документальні матеріали та пояснення начальника міжрегіонального управління комісією встановлено наступне.

Статтею 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Закон № 2297 регулює правові відносини, пов`язані із захистом і обробкою персональних даних, і спрямований на захист основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на невтручання в особисте життя, у зв`язку з обробкою персональних даних. Цей Закон поширюється на діяльність з обробки персональних даних, яка здійснюється повністю або частково із застосуванням автоматизованих засобів, а також на обробку персональних даних, що містяться у картотеці чи призначені до внесення до картотеки, із застосуванням неавтоматизованих засобів. Відповідно до статті 2 Закону № 2297 персональні дані - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована; обробка персональних даних - це будь-яка дія або сукупність дій, таких як збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення - персональних даних, у тому числі з використанням інформаційних (автоматизованих) систем. Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 2297 забороняється обробка персональних даних, зокрема, про засудження до кримінального покарання, крім випадків, визначених у частині другій статті 7 Закону.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012 № 2-рп/2012, інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов`язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім`ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Крім цього, відповідно до частини четвертої статті 10 Закону № 2297 відомості про особисте життя фізичної особи не можуть використовуватися як чинник, що підтверджує чи спростовує її ділові якості.

Відповідно до частини першої та другої статті 14 Закону № 2297 поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту, прав людини та для проведення Всеукраїнського перепису населення.

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 10 Положення про Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 20.09.2023 № 3357/5, начальник територіального органу здійснює керівництво територіальним органом та несе персональну відповідальність за виконання покладених на територіальний орган завдань і здійснення ним своїх функцій; організовує та забезпечує виконання територіальним органом Конституції та законів України.

Отже, зважаючи на викладене вище, в діях начальника міжрегіонального управління вбачається порушення вимог чинного законодавства щодо захисту персональних даних, зокрема щодо обробки та поширення публікації з Інтернет-джерела Insider News та довідки на ОСОБА_1 , де, крім іншого, зазначено дату його народження, минулі судимості, адресу вибуття, дату звільнення. Однак, варто зазначити, що відомості, викладені в листі начальника міжрегіонального управління, а також додані до них матеріали з публікацією з Інтернет-джерела Insider News носили виключно інформаційний характер та були надані з метою інформування Уповноваженого про можливі негативні наслідки, пов`язані з висловлюваннями ОСОБА_1 під час відвідувань установ та в жодному випадку не мали на меті дискредитувати національний - превентивний механізм в Україні. Винні особи були притягнуті до відповідальності через порушення вимог Закону України «Про захист персональних даних».

Представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Віталієм Нікуліним на адресу Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України надано відповідь за № 4257/1/56-23 від 26.09.2023 року з якої вбачається, що секретаріатом Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини розглянуто лист Північно-східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України від 24.08.2023 року (вх. №9723/1/23 від 24.08.2023) щодо можливого вчинення неправомірних дій представником громадської організації «Україна без тортур» ОСОБА_14 під час відвідування місць несвободи Харківської області та повідомляємо таке. Для виконання функцій національного превентивного механізму відповідно до Факультативного протоколу до Конвенції проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання (далі Факультативний протокол), на підставі статей 13, 191 , 22 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» (далі Закон) з 21 по 25 серпня 2023 року працівниками Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини спільно з представниками громадських організації здійснено відвідування місць несвободи на території Харківської області, зокрема державної установи «Первомайська виправна колонія (№ 117)». До складу групи національного превентивного механізму за моделлю «Омбудсман+», на підставі доручення №Д-0094 було залучено представника громадської організації «Україна без тортур» Ключарьова Костянтина. У ході відвідування державної установи «Первомайська виправна колонія (№ 117)» представниками Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини не було зафіксовано будь яких фактів його неправомірних дій. Додатково, 21.09.2023 викладені у листі факти обговорено на черговому засіданні Консультативної ради з питань реалізації національного превентивного механізму при Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини із заслуховуванням коментарів ОСОБА_15 , який також заперечив звинувачення у вчиненні неправомірних дій. У разі наявності додаткової інформації, матеріалів про можливі неправомірні дії представників громадськості, які мають ознаки кримінального правопорушення, запропоновано звернутись до правоохоронних органів в порядку, визначеному законом.

З ДУ « Первомайська виправна колонія (№ 117)» на адресу Північно-Східного міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції 23.08.2023 року за вих № 10/11-1984/Гр було направлено зібрані матеріали в доповнення до спецповідомлення від 22.08.2023 року 10/11-1983/Гр щодо інформації відносно спеціально уповноважених представників Верховної ради України з прав людини, а саме було направлено пояснення засуджених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з яких вбачається, що ОСОБА_11 пояснив що відбуває покарання у ДУ « Первомайська виправна колонія (№ 117)». За допущене ним порушення правил на теперішній час відбуває дисциплінарне стягнення у дисциплінарному ізоляторі, камера № 9. 22.08.2023 року до камери увійшли особи, які представилися представниками Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на громадських засадах у кількості 3-х осіб. Розмовляв лише ОСОБА_1 , під час спілкування останній висловився наступними словами: - « Если вы хотите быть лохами и терпилами, молчите и дальше. Я раскачал 77-ю и эту раскачаем.». Лугінець Б.В. повідомив адміністрацію установи про вказану розмову. ОСОБА_12 пояснив, що відбуває покарання у ДУ « Первомайська виправна колонія (№ 117)». За допущене ним порушення правил на теперішній час відбуває дисциплінарне стягнення у дисциплінарному ізоляторі, камера № 9. 22.08.2023 року до камери увійшли особи, які представилися представниками Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини на громадських засадах у кількості 3-х осіб. Розмову вів лише ОСОБА_1 , під час спілкування останній висловився наступним: - « Если вы хотите быть лохами и терпилами, молчите и дальше. Мы раскачали 77-ю и эту зону раскачаем.». ОСОБА_12 повідомив адміністрацію установи про вказану розмову.

Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю, кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).

Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. А в силу ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах.

У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Положеннями ст. 40 Конституції України визначено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок порушення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Положеннями ч.4 ст. 277 ЦК України визначено, що спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (ч.6 ст. 277 ЦК України).

Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч.7 ст. 277 ЦК України).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про інформацію» основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Статтею 27 Закону України «Про інформацію» передбачено, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно із законами України.

Положеннями ст.30 цього Закону визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української PCP (справа про поширення відомостей) від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 роз`яснено, що «поширив такі відомості» в аспекті конституційного звернення треба розуміти так, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов`язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб.

В рішенні ЄСПЛ у справі «Сірик проти України» від 31 березня 2011 року (заява № 6428/07) вказано, що звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи посадовими особами цього органу під час виконання ними своїх службових обов`язків не може вважатися поширенням відомостей, які принижують честь, гідність чи ділову репутацію.

У п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Отже, спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація, і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Аналогічна позиція викладена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18.

Відповідно до абзацу 3 пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» крім того, відповідно до частини другої статті 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. При цьому фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело.

В постанові від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 Велика Палата Верховного Суду вказала на те, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

За змістом ч. 3 ст.12, ч.1ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України.

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 28 квітня 2022 року у справі № 521/10766/18 вказав на те, що згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Виходячи з наведених норм чинного законодавства, кожному громадянину гарантовано право на судовий захист особистих немайнових прав, однак за умови доведення наявності порушеного права позивача відповідачем.

Як вбачається з листа Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції України підписаного начальником Георгієм Романовим що Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини Дмитра Лубенця було повідомлено, що 21-23.08.2023 року моніторинговими групами Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини здійснено відвідування Державних установ «Олексіївська виправна колонія (№25)», «Темнівська виправна колонія (№100)», «Первомайська виправна колонія (№117)», «Холодногірська виправна колонія (№18)», «Харківський слідчий ізолятор» Північно Східного міжрегіонального управління з питань виконання покарань Міністерства юстиції.

Під час зазначених відвідувань громадянин ОСОБА_3 , згідно Доручення № Д-0094 залучений Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини до регулярних відвідувань місць, зазначених у п.8 ст.13 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» поводив себе провокаційно, зневажливо по відношенню до персоналу установ, закликав засуджених до протидії адміністрації, підбурював їх до написання необґрунтованих скарг з метою дискредитації адміністрації установи та послаблення режиму, тримання, що може призвести до різкого погіршення оперативної обстановки та дискредитації органів державної влади у такий важливий та тяжкий для країни час. В умовах військового стану зазначені дії - можна розцінювати як сприяння загарбницьким діям російської федерації та свідомий злочин проти основ національної безпеки. Тому просять вжити заходів, відповідно до діючого законодавства.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Про зазначене йдеться й у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей).

Отже, у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте якщо в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права на звернення, а не поширення недостовірної інформації.

Тому, відповідач керуючись своїм конституційним правом звернення до офіційних державних органів, ставив питання про вжиття передбачених законодавством заходів стосовно неправомірної, на його думку, поведінки ОСОБА_3 , який згідно Доручення № Д-0094 залучений Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини до регулярних відвідувань місць, зазначених у п.8 ст.13 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини». Дане звернення є висловлюванням критичних поглядів на дії позивача та не може бути предметом судового захисту.

Таким чином, суд вважає, що звернення відповідача до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини є способом реалізації права відповідача на звернення до відповідних органів, а на розповсюдження завідомо неправдивої інформації, тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

В порядку визначеному ч.1 ст. 1167 України Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

За загальним правилом, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. З огляду на відсутність встановлених обставин порушення прав позивача діями відповідача, які б мали неправомірний характер, не вбачається і правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми грошових коштів в порядку відшкодування моральної шкоди.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, вказані позовні вимоги є необґрунтованими, а тому слід погодитись з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для залишення їх без задоволення.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів апеляційного суду не вбачає.

Враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду першої інстанції, відсутні і підстави для компенсації позивачеві понесених нею витрат на стадії апеляційного перегляду справи.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Основ"янського районного суду м. Харкова від 12 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді В.Б. Яцина

О.В. Маміна