ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 632/1072/23
Номер провадження 22-ц/818/3585/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.

представника відповідачки адвоката Лозовського С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 01 квітня 2025 року в складі судді Библіва С.В. по справі № 632/1072/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, що у вересні 2022 року вони з ОСОБА_1 домовились про укладення договору купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 32,90 кв м, житловою площею 16,20 кв м, що належить відповідачці на підставі договору купівлі-продажу квартири від 01 грудня 2020 року.

На підтвердження досягнутої домовленості 06 вересня 2022 року в рахунок забезпечення умов про подальше укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири у якості першого платежу (авансу) вона передала ОСОБА_1 2000,00 доларів США, що підтверджується розпискою відповідачки, в якій також було зазначено, що покупець має сплачувати за комунальні послуги. У період з жовтня 2022 року по травень 2023 року нею було сплачено за комунальні послуги за вказаною квартирою 13 752,66 грн. Після того, як ОСОБА_1 виїхала за кордон у зв`язку з введенням воєнного стану, вона перерахувала їй ще 750,00 та 500,00 доларів США. Таким чином, на підтвердження дійсних намірів наступного укладення договору купівлі-продажу нею було передано ОСОБА_1 загалом 3250,00 доларів США та сплачено комунальні послуги.

У подальшому з нею спілкувався співмешканець відповідачки ОСОБА_3 , який повідомив, що квартира їй продана не буде. На її прохання повернути кошти ОСОБА_1 відмовила.

Вказала, що сплачені нею кошти є авансом, який підлягає поверненню.

Просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь 3250,00 доларів США (в еквіваленті 119 275,00 грн) та 13 752,66 грн, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 1330,30 грн і на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 01 квітня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 119 275,00 грн та судовий збір у розмірі 1197,27 грн. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ОСОБА_2 на виконання домовленості про купівлю квартири передано ОСОБА_1 2000,00 доларів США за розпискою та ще 500,00 і 750,00 доларів США переказано на картковий рахунок відповідачки, який вказав її співмешканець у месенджері "Viber". Оскільки договору купівлі-продажу між сторонами укладено не було, кошти у розмірі 3250,00 доларів США (в еквіваленті 119 275,00 грн) підлягають поверненню позивачці як аванс. У задоволенні вимог в частині стягнення сплачених платежів за комунальні послуги в сумі 13 752,66 грн відмовлено, оскільки вони сплачені у той період, коли квартирою і комунальними послугами користувалася позивачка, а не відповідачка.

На вказане судове рішення 16 травня 2025 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 - адвокат Лозовський С.В. до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачка просить стягнути грошові кошти, які були передані нею матері відповідачки - ОСОБА_4 та перераховані на карткові рахунки іншим особам, які діяли, на думку позивачки, від імені ОСОБА_1 , з посиланням на її усне доручення та на доручення чоловіка на ім`я ОСОБА_5 . Проте вона не уповноважувала ані свою матір ОСОБА_6 на отримання замість неї грошових коштів, ані чоловіка на ім`я ОСОБА_5 на проведення перемовин з продажу квартири, не давала жодних розпоряджень на зарахування коштів на карткові рахунки інших осіб, а також щодо сплати комунальних платежів та не писала жодних розписок про отримання грошових коштів. Докази отримання нею авансу за продаж квартири, а також докази того, що вона уповноважила інших осіб діяти від її імені, у матеріалах справи відсутні. Суд не встановив, кому належать карткові рахунки, на які позивачка начебто зарахувала грошові кошти. Вона є неналежним відповідачем у справі, оскільки грошових коштів не отримувала, інших осіб на отримання коштів не уповноважувала, розписки про отримання коштів не складала.

14 липня 2025 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила відмовити у її задоволенні. Відзив мотивовано тим, що вони з відповідачкою досягли домовленості щодо продажу квартири, ОСОБА_1 передала їй квартиру у користування, вона зробила переобладнання, встановила водонагрівач, перевезла меблі і речі, однак 23 вересня 2023 року не змогла потрапити до квартири, оскільки замок було змінено. Їй стало відомо, що відповідачка має намір продати квартиру іншим особам. Враховуючи, що договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами укладено не було, а вони лише домовились укласти такий договір у майбутньому, то передані нею кошти є авансом, який підлягає поверненню. Її позовні вимоги обґрунтовані належними письмовими доказами.

У судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 11 грудня 2025 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_2 отримала поштою 06 червня 2025 року (а.с. 142).

Представник позивачки адвокат Лєдєньова С.М. отримала в електронному кабінеті 02 червня 2025 року (а.с. 139).

Судова повістка на ім`я ОСОБА_1 повернута на адресу апеляційного суду з відміткою від 09 червня 2025 року «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до пункту 3 частини 8 статті 128 ЦПК України є днем вручення судової повістки (а.с. 143-144).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки адвоката Лозовського С.В., якиц підтримав апеляційну скаргу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 01 грудня 2020 року (а.с. 9-13, а.с. 38-39 матеріали оскарження ухвали).

06 вересня 2022 року ОСОБА_1 склала розписку про те, що вона отримала суму у розмірі 2000,00 доларів США, що є першим внеском у договорі купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , від ОСОБА_2 . У розписці вказано, що покупець зобов`язується сплачувати визначену суму на умовах цього договору, оплата комунальних послуг. У матеріалах справи знаходиться фотокопія розписки, її оригінал, як зазначила позивачка у судовому засіданні суду першої інстанції, перебуває у ОСОБА_1 . Також згідно пояснень позивачки кошти були передані матері ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , відповідачка була присутня по відеозв`язку (а.с. 8).

У період з 01 вересня 2022 року по 13 липня 2023 року ОСОБА_2 здійснювала оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується наданими нею рахунками на оплату, квитанціями та довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 13 липня 2023 року (а.с. 14-16, 18-21, 24).

Також з довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 13 липня 2023 року вбачається, що 09 лютого 2023 року ОСОБА_2 здійснено переказ з картки НОМЕР_1 на картку НОМЕР_2 на суму 29 999,00 грн (а.с. 15 зворот).

ОСОБА_2 надано скріншоти листування у месенджері «Viber» з абонентом «Vasily», за змістом якого вона повідомила йому про переказ 29 999,00 грн та з`ясовувала питання щодо оформлення квартири, а він зазначав про оплату ОСОБА_2 500,00 доларів США та необхідність оплати 750,00 доларів США за курсом 40 (30 000,00 грн). Також у листуванні міститься номер картки НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_7 (а.с. 17, 22, а.с. 51-57 матеріали оскарження ухвали).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що вона передала відповідачці ОСОБА_1 в рахунок оплати квартири кошти у розмірі 3250,00 доларів США в еквіваленті 119 275,00 грн, що підтверджується копією розписки та скріншотами листування, однак договір купівлі-продажу між ними укладено так і не було, тому ці кошти підлягають поверненню їй як аванс. З такими висновками суду колегія суддів не може погодитися у повному обсязі, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно зі статтею 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Отже, ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. Аванс не має забезпечувальної функції, якщо основний договір не укладено з ініціативи будь-якої зі сторін, то аванс повертається його власникові.

Отже, попередній договір укладається у такій же формі, як і основний.

Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

У справі, що переглядається, між сторонами відсутні належним чином оформлені договірні відносини, оскільки ні попередній договір про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу квартири, ні договір купівлі-продажу квартири у порядку, визначеному чинним законодавством України, не укладався.

Сама лише наявність розписки, без з`ясування її справжньої правової природи, не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Водночас, сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору.

Відсутність договору між сторонами, відповідно, унеможливлює стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів на підставі статті 570 ЦК України.

Таким чином, суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог згідно зі статтями 570, 571, 657 ЦК України та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів як авансу.

У пункті 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі N 917/1739/17 (провадження N 12-161гс19) вказано, що "саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту".

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц вказувала, що згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 викладено висновок про те, що згідно з принципом "jura novit curia" ("суд знає закони") суд самостійно здійснює пошук і застосовує норми права для вирішення спору безвідносно до посилань сторін, але залежно від установлених обставин справи. Суд виявляє активну роль, самостійно надаючи юридичну кваліфікацію спірним правовідносинам, обираючи та застосовуючи до них належні норми права після повного та всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими у судовому засіданні. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить відображення в судовому рішенні, зокрема у його мотивувальній та резолютивній частинах. Отже, обов`язок надати юридичну кваліфікацію відносинам сторін спору, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку юридичну норму слід застосувати для вирішення спору, виконує саме суд.

Згідно частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі N 922/3412/17 (провадження N 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі N 320/5877/17 (провадження N 14-32цс19) зроблено висновок, що "предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України".

У пункті 3 частини 3 статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні.

Тлумачення частини 3 статті 651, частини 4 статті 653, пункту 3 частини 3 статті 1212 ЦК України свідчить, що якщо одна із сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом відмовилася від договору, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини 3 статті 1212 ЦК України (постанова Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20).

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави, у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Положення частини 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.

Під правовою підставою збагачення повинна розумітися певна економічна мета надання майна, легітимізована відповідним юридичним фактом, або така, що ґрунтується безпосередньо на законові. Одночасна наявність цих двох елементів: відповідність збагачення економічній меті надання майна, юридичного факту (норми закону), що легітимізує цю мету, є необхідною для того, щоб збагачення однієї особи за рахунок іншої вважалося підставним та правомірним.

Залежно від того, в якій формі виражається недолік правової підстави, що породжує обов`язок повернути майно, можна виокремити, зокрема, такий вид безпідставного збагачення як збагачення, правова підстава якого була відсутньою з самого початку (ab initio sine causa). До таких можна віднести, наприклад, передачу майна за правочинами, що не відбулися (у тому числі за договорами, що не були укладені). У такому випадку відбувається збагачення, хоча й з волі потерпілого, проте, яке не засноване на правомірному юридичному фактові. Таке збагачення виникає внаслідок передачі майна як виконання за договором, який не було укладено.

Зазначені висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 760/2625/22.

Судом встановлено, що у вересні 2022 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 досягнуто певної домовленості щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу належної відповідачці квартири за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку із досягненням такої домовленості ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 2000,00 доларів США, про що остання 06 вересня 2022 року написала розписку (а.с. 8), за змістом якої отримана сума є першим внеском у договорі купівлі-продажу. квартири.

У матеріалах справи знаходиться фотокопія вказаної розписки, її оригінал, як зазначила позивачка у судовому засіданні суду першої інстанції, перебуває у ОСОБА_1 . Також згідно пояснень позивачки кошти були передані нею матері ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , при цьому відповідачка була присутня по відеозв`язку та того ж дня ввечері надіслала їй фото розписки у месенджері «Viber».

Заперечення ОСОБА_1 щодо складання нею вказаної розписки, отримання коштів і відсутності оригіналу розписки колегія суддів відхиляє, оскільки з клопотаннями про витребування оригіналу доказу, проведення почеркознавчої експертизи відповідачка до суду не зверталась, посилання ОСОБА_2 на перебування оригіналу розписки саме у неї не спростувала. Твердження відповідачки щодо отримання коштів її матір`ю без її уповноваження на це є необґрунтованими, з огляду на те, що розписку складено особисто ОСОБА_1 .

Договір купівлі-продажу вищезазначеного нерухомого майна між сторонами не було укладено, оскільки відповідачка не має такого наміру. Ураховуючи зазначене, не можна вважати, що відносини, які виникли між сторонам, є договірними. Неможливо встановити, що передання грошової суми у розмірі 2000,00 доларів США відповідало будь-якій правомірній та справедливій меті, й відповідачка вправі була розраховувати на те, що такі грошові кошти вона правомірно набула у власність. За відсутності правової підстави для передання спірних коштів, вони є такими, що безпідставно набуті відповідачкою, тому порушене право підлягає захисту відповідно до статті 1212 ЦК України. Таким чином, отримана ОСОБА_1 сума у розмірі 2000,00 доларів США вважається отриманою безпідставно у розумінні статті 1212 ЦК України, за відсутності договірних правовідносин щодо цього майна, та є такою, що підлягає поверненню.

Аналогічні висновки щодо підстав повернення коштів за відсутності договірних відносин викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі №757/6937/17-ц; від 06 лютого 2019 року у справі №522/13292/16-ц; від 31 березня 2021 року у справі №363/3555/17-ц; від 26 квітня 2023 року у справі № 439/1683/18, від 22 грудня 2021 року у справі № 465/5790/17, від 31 травня 2023 року у справі № 947/26577/19, від 20 листопада 2024 року у справі № 760/2625/22, від 14 березня 2025 року у справі № 756/6493/22.

Отже, суд зробив правильний висновок про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки грошових коштів у розмірі 2000,00 доларів США (що за офіційним курсом НБУ станом на час звернення до суду еквівалентно 73 400,00 грн), проте помилився щодо мотивів такого стягнення.

Разом з тим, колегія суддів також не погоджується з визначеною судом сумою коштів, що підлягають стягненню з відповідачки.

Як вже зазначалось, отримання ОСОБА_1 від позивачки коштів у розмірі 2000,00 доларів США підтверджується копією її розписки. Натомість на підтвердження отримання відповідачкою коштів у розмірі 500,00 доларів США та 750,00 доларів США ОСОБА_2 надано скріншоти листування у месенджері «Viber» з абонентом «Vasily», за змістом якого вона повідомила йому про переказ 29 999,00 грн та з`ясовувала питання щодо оформлення квартири, а він зазначав про оплату нею 500,00 доларів США та необхідність оплати 750,00 доларів США за курсом 40 (30 000,00 грн).

Суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням. Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

Наведене узгоджується із висновком, сформованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23), висновками Верховного Суду від 22 серпня 2024 року у справі № 641/1685/22, від 04 грудня 2024 року у справі № 509/7127/21.

З наданих позивачкою скріншотів неможливо встановити авторів цього листування.

Отримання коштів від ОСОБА_2 та надання повноважень на таке отримання особі на ім`я « ОСОБА_5 » ОСОБА_1 заперечує. Також у листуванні міститься номер картки НОМЕР_3 на ім`я ОСОБА_7 , однак доказів переказу коштів на цю картку та наявності зв`язку між ОСОБА_1 і ОСОБА_7 суду не надано.

За таких умов, висновок суду про прийняття вказаних скріншотів листування як доказів переказу коштів є помилковим.

З наданої позивачкою довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 13 липня 2023 року вбачається, що 09 лютого 2023 року ОСОБА_2 здійснено переказ з картки НОМЕР_1 на картку НОМЕР_2 на суму 29 999,00 грн (а.с. 15 зворот). Проте доказів того, що власницею вказаної картки є саме ОСОБА_1 , матеріали справи не містять. Реквізитів рахунку ОСОБА_1 , на які вона переказувала кошти, ОСОБА_2 не надано. З клопотанням про витребування з банківської установи інформації щодо карток, виданих на ім`я відповідачки, ОСОБА_2 до суду не зверталась.

Виходячи з викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення позову ОСОБА_2 у частині вимог про стягнення з ОСОБА_1 500,00 доларів та 750,00 доларів (що за офіційним курсом НБУ станом на час звернення до суду еквівалентно 45 875,00 грн).

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Отже, рішення суду в частині задоволення вимог ОСОБА_2 підлягає зміні зі зменшенням суми стягнення зі 119 275,00 грн до 73 400,00 грн, а також з викладенням його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.

Проти стягнення коштів у гривні, а не у доларах США, ОСОБА_2 не заперечувала, рішення суду не оскаржувала, тобто погоджується з валютою стягнення.

Рішення суду у частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 щодо стягнення коштів, сплачених за комунальні платежі, сторонами не оскаржувалось та судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядалось.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

За подачу позову ОСОБА_2 сплачено судовий збір у розмірі 1330,30 грн (а.с. 1).

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково, на 55,2 %, то з відповідачки підлягає стягненню на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу позову у розмірі 734,33 грн (1330,30 х 55,2%).

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 1796,00 грн (а.с. 123), хоча підлягав сплаті в розмірі 1436,80 грн (1796,00 х коефіцієнт 0,8).

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, відповідно на 44,8 %, тож їй підлягає відшкодуванню позивачкою судовий збір у розмірі 643,70 грн (1436,80 х 44,8%).

Шляхом взаємозаліку вказаних сум з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 90,63 грн (734,33 - 643,70), тому в частині стягнення судових витрат рішення суду також підлягає зміні зі зменшенням суми судового збору, що підлягає стягненню з відповідачки, з 1197,27 грн до 90,63 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 01 квітня 2025 року в оскаржуваній частині змінити, зменшивши суму коштів, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , зі 119 275,00 грн до 73 400 (сімдесят три тисячі чотириста) грн 00 коп та судового збору з 1197,27 грн до 90 (дев`яносто) грн 63 коп, а також виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В частині відмови у задоволенні позову рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук