Справа № 466/2651/23
Провадження № 2/466/175/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2025року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Свірідової В.В.

при секретарі Солиган М.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення позики,-

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м.Львова з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики.

В подальшому подала заяву про збільшення розміру позовних вимог. Просить суд стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості за договором позики у розмірі 350 000,00гривень, 3% річних у розмірі 3308,82гривні, інфляційні втрати в розмірі 8452,22гривні.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 12 січня 2023 року між ОСОБА_1 (надалі позивач) та ОСОБА_2 (відповідач) було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 350 000,00грн., а відповідач зобов`язався їх повернути.

Однак, відповідач, всупереч п. 4.1. Договору не повернув позивачу кошти в строк до 12 лютого 2023року, чим порушив взяте на себе зобов`язання. Сума боргу становить 350 000грн., інфляційні нарахування складають 8452,22грн. за період з 12.02.2023р. по 06.06.202р. та 3% річних з 12.02.2023р. по 06.06.2023р. - 3308,22грн.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення коштів, однак станом на дату звернення до суду з указаною позовною заявою, борг відповідач не повернула, хоча відповідно до листа від 01.03.2023р. повідомила, що немає можливості повернути борг, як тільки матиме таку можливість кошти поверне. Посилаючись на викладене, позивач звернувся до суду з указаним позовом.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Львова від 20.03.2023 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі (а.с.9).

Ухвалою суду від 03.07.2023року постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та перейти на стадію підготовчого засідання.

27 липня 2023 року відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначає, що до позову не долучено розписки про отримання нею коштів у повивача, відтак договір позики не є належним доказом. Окрім того 3% річних та інфляційні втрати відповідач вважає невірно обрахованими та завищеними. Зазначила, що буде мирно врегулювати з позивачем дане питання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 09.04.2024р. закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися судом належним чином. Представник позивача ОСОБА_3 надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, просив суд позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених у позові.

Відповідач та представник відповідача в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлялись судом належним чином. В матеріалах справи наявні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 12 січня 2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики. Відповідно до умов цього договору Позикодавець ( ОСОБА_1 ). передає у власність Позичальнику ( ОСОБА_2 ). грошові коти в розмірі установленому в п. 2.1 Договору, а позичальник зобов`язується повернути таку ж суму грошових коштів в строк та на умовах, визначених Договором (а.с.4).

Відтак суд встановив, що між сторонами виник спір щодо договірного зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, який регулюється загальними положеннями про зобов`язання Глави 47 Книги п`ятої Зобов`язальне право та відповідними нормами параграфу 1 Позика Глави 71 ЦК України, а також відповідними нормами Глави 53 ЦК України.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Відповідно до положень статті 207ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 1046-1050ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш яку десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,-незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі №128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (частина третя статті 1049 ЦК України).

З огляду на зазначене можна дійти висновку, що договір позики є реальним договором, тобто договором, для укладення якого необхідним є передання предмету позики, а позикові відносини зумовлені характером обов`язку боржника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За обставинами справи установлено укладення сторонами письмового договору, який містить усі істотні умови, передбачені законодавством для договорів позики, зокрема, такі як сума позики і обов`язок її повернення, факт передання предмету позики не заперечується відповідачем та підтверджується його власноручною розпискою, а відтак спірні правовідносини є позиковими.

Судом також установлено факт невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення суми позики у встановлений договором строк, що кореспондує праву позивачки як позикодавця вимагати виконання цього зобов`язання.

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Відповідач не надав доказів повернення позивачу коштів.

Відповідно до статті 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Згідно із частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 2 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Звертаючись до суду із вказаним позовом позивач крім переданих відповідачу в позику коштів, просив стягнути на його користь 3 % річних та інфляційне збільшення боргу , згідно із частиною другою статті 625 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається із заяви про збільшення розміру позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми за період з 12.02.2023р. по 06.06.2023р. (115 днів) в сумі 3308,22грн. та інфляційні нарахування від суми позики за період з 12.02.2023 по 06.06.2023 в сумі 8452,22грн.

Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.

Таким чином, з огляду на те, що відповідач свої зобов`язання за договором позики своєчасно не виконала, грошові кошти в обумовлений сторонами строк не повернула, а саме до 12 лютого 2023року, тому позовні вимоги про стягнення боргу у розмірі 350 000,00грн., 3% річних у розмірі 3308,82гривні, інфляційні втрати в розмірі 8452,22гривні за договором позики від 12.01.2023 року ґрунтуються на законі та відповідають положенням статті 625 ЦК України, а отже підлягають задоволенню.

Аналізуючи долучений позивачем до матеріалів справи договір позики, судом встановлено, що такий підписаний власноручно позичальником - відповідачем, тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом.

Сторони дотримались письмової форми договору.

Таким чином, позивач довів факт укладення договору позики і факт передачі ним коштів позичальнику, тобто виконання ним умов договору.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідач в наданій до суду заяві не оспорював факту наявності написаних ним власноручно вищезазначених розписок та факт невиконання ним зобов`язання за даними розписками.

Таким чином, встановлено, що відповідач свої договірні зобов`язання за договором позики не виконала, і не повернула позикодавцю позичені у неї кошти у сумі визначений договором.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Згідно з частиною 2 статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову, судові витрати пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Так, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 4400,00 грн.

Керуючись ст. ст. 4,5,10, 12,13,81,89,141, 247 ч.2, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 350 000,00гривень, 3% річних у розмірі 3308,82гривні, інфляційні втрати в розмірі 8452,22гривні.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений позивачем судовий збір у розмірі 4400,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Сторони по справі

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 08.12.2025р.

Суддя В. В. Свірідова