Справа № 758/2693/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2025 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Якимець О. І.,

за участю секретаря судового засідання - Карпишиної К.С.,

учасників справи:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Київська міська рада, ОСОБА_7 , про визнання наймачами житлового приміщення, витребування майна із чужого незаконного володіння, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

адвокат Цурка Наталія Олександрівна звернулась до Подільського районного суду міста Києва в інтересах ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (далі за текстом - співпозивачі) з позовною заявою, в якій просить:

- витребувати на користь позивачів майно - квартиру АДРЕСА_1 , із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 ;

- зобов`язати Подільську районну в місті Києві державну адміністрацію вчинити дії по переданню зазначеної квартири у приватну власність співпозивачів;

- визнати співпозивачів наймачами житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

В обґрунтування позову вказується, що починаючи з 2007 року ОСОБА_1 разом із своїм чоловіком, ОСОБА_3 , на той час співробітником поліції, й сином ОСОБА_4 почали проживати у квартирі АДРЕСА_1 .

Зазначається, що вказану квартиру було надано ОСОБА_3 , як тимчасове житло для співробітника поліції Київською міською державною адміністрацією.

Як стверджується у позові, сім`я позивачів регулярно сплачує комунальні послуги, в тому числі, але не виключно, послуги електропостачання, газопостачання, опалення, водопостачання та водовідведення. Крім того, сім`я ОСОБА_8 отримує на вказану адресу кореспонденцію різного характеру.

На думку позивачів, вказане вище, є підтвердженням факту їх постійного проживання у спірній квартирі та засвідчує їх дійсні наміри щодо набуття її у власність.

У позові звертається увага на те, що ОСОБА_3 , на момент зайняття спірної квартири, був діючим працівником поліції, отримав зазначену квартиру, як тимчасове житло в будинку, який підлягав списанню і знесенню та у 2008 році ОСОБА_3 звернувся до КМДА з відповідною заявою, у якій просив вирішити житлове питання та передати йому у власність житлове приміщення - спірну квартиру АДРЕСА_1 , проте листом від 31.03.2008 № 004-401 йому було рекомендовано звернутися із заявою про постановку сім`ї на квартирний облік за категорією обліку «працівники міліції» з першочерговим порядком забезпечення житлом. При цьому КМДА зазначила, що до моменту вирішення житлового питання не заперечує факт проживання у квартирі сім`ї, яка складається із 3 (трьох) осіб: ОСОБА_3 , 1972 року народження, заявник; ОСОБА_1 , 1974 року народження, дружина; ОСОБА_4 , 1996 року народження, син.

Як наголошують позивачі, з 22.04.2008 вони перебувають на квартирному обліку, у складі сім`ї з трьох осіб, вказане підтверджується, у тому числі, але не виключно, довідками Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 04.02.2021 № 64 та від 09.11.2022 № 436, виданими ОСОБА_1 , у яких, серед іншого, зазначено: порядок забезпечення житлом - першочерговий, категорія обліку - колишні працівники міліції, дата встановлення категорії - 26.06.2004, облікова справа № 22554А.

Акцентується, що у червні 2014 року ОСОБА_1 зверталася із заявою до Подільської РДА для вирішення житлового питання щодо визначення правового статусу квартири АДРЕСА_1 , у якій позивачі проживають усією сім`єю, а також просила передати спірну квартиру у власність сім`ї ОСОБА_8 та у відповідь на цю заяву Подільська РДА листом від 10.07.2014 № 106-Ю6/ОП/Т-505-756 повідомила, що згідно з Розпорядженням КМДА від 02.06.2005 № 917 «Про будівництво торгівельно-офісного центру з вбудованим паркінгом на АДРЕСА_3 » відселення мешканців будинку АДРЕСА_3 та прилеглого до нього будинку АДРЕСА_2 на постійне місце проживання здійснювалось за рахунок залучених коштів інвесторів.

У позові вказується, що з моменту фактичного заселення позивачі вживали неодноразові спроби приватизувати квартиру, в яку вони вклали та продовжують вкладати великі кошти для комфортного в ній проживання, зокрема: зробили ремонт, провели лінії електропередач, обладнали її технікою, установили нову сантехніку, металопластикові вікна, освітлення, нові вхідні та міжкімнатні двері, батареї централізованого опалення.

Також у позові зазначається:

- Постановою Київського апеляційного суду від 13.04.2021 в справі № 758/7447/16-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 26.07.2016 скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог Подільської РДА до ОСОБА_7 про виселення та вселення ОСОБА_7 та його малолітньої доньки в спірну квартиру відмовлено. Із Єдиного державного реєстру судових рішень видно, що у травні 2021 року ОСОБА_7 звернувся до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою на вказану вище постанову апеляційного суду від 13.04.2021, яку ухвалою Верховного Суду від 06.08.2021 було визнано неподаною та повернуто заявнику. Отже, судове рішення апеляційного суду в справі № 758/7447/16-ц набрало законної сили 13.04.2021.

- Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 12.07.2023 в справі № 758/17676/21, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Подільської РДА, ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Київська міська рада про визнання протиправним і скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності задоволено. Визнано протиправним і скасовано розпорядження Подільської РДА від 26.12.2019, згідно з яким квартиру АДРЕСА_1 , передано в приватну власність ОСОБА_7 . Визнано недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 26.12.2019 на квартиру АДРЕСА_1 , яке видане відділом з питань майна комунальної власності Подільської РДА. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Зазначене, як вважають позивачі, беззаперечно підтверджує той факт, що ОСОБА_7 не набув у законному порядку права на приватизацію спірної квартири, не набув її власність, тим більше, що свідоцтво про право власності на неї, видане на його ім`я, визнано недійсним, а отже, не набув права на її відчуження третій особі.

11.02.2025 до суду від Київської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, у якому вказується, що з матеріалів справи вбачається, що судовим рішенням у справі № 758/17676/21 за позовом ОСОБА_1 до Подільської РДА, ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Київська міська рада про визнання протиправним і скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності позов було задоволено. Тобто, суд уважав встановленим факт безперервного проживання ОСОБА_1 із її сім`єю (чоловік, син) у спірній квартирі та фіктивність проживання у ній ОСОБА_7 .

Зауважується, що Постановою Київського апеляційного суду від 13.04.2021 у справі 758/7447/16-ц за позовом Подільської РДА до ОСОБА_7 , який діє в своїх інтересах та в інтересах доньки ОСОБА_9 про виселення рішення Подільського районного суду міста Києва від 26.07.2016 скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог Подільської РДА до ОСОБА_7 про виселення та вселення ОСОБА_7 та його малолітньої доньки в спірну квартиру відмовлено.

Також зазначається, що у період оскарження зазначеної постанови до суду касаційної інстанції (з 13.04.2021 до 06.08.2021, ухвала Верховного Суду про повернення касаційної скарги заявнику), ОСОБА_7 було відчужено квартиру АДРЕСА_1 , громадянці ОСОБА_10 , яка 15.06.2021 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 323, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г., в свою чергу, відчужила квартиру на користь ОСОБА_6 .

Таким чином, Київська міська рада, просить суд на підставі поданих стороною доказів прийняти рішення згідно чинного законодавства та слухати справу у відсутності представника.

03.10.2025 до суду від Подільської районної в місті Києві державної адміністрації надійшов відзив на позовну заяву, в якому вказується, що Подільська районна в місті Києві державна адміністрація зазначений позов вважає необґрунтованим та заперечує проти його задоволення в повному обсязі з наступних підстав.

Розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 21.01.2015 № 50 «Про передачу на баланс та закріплення на праві господарського відання за комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» житлового та нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, та приватизованого фонду з метою подальшого обслуговування будинок АДРЕСА_4 передано на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва».

При цьому, зазначається, що у зв`язку з визнанням будинку АДРЕСА_2 аварійним, пунктом 2.2; 2.3 Розпорядження Київської міської державної адміністрації від 03.03.2004 № 325 Головному управлінню житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та Подільській районній в місті Києві державній адміністрації було доручено відселити всіх мешканців цього будинку.

Акцентується, що відповідно до листа від 18.06.2025 № 056-4319 директора Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого комітету Київської міської ради було зобов`язано відповідача вжити заходів щодо з`ясування підстав незаконного проживання громадян у будинку АДРЕСА_4 та посилити претензійно-позовну роботу по виселенню таких.

Разом з тим, стверджується, що відповідно до Акту від 02.12.2024 № 215/46 обстеження технічного стану несучих та захисних конструкцій житлового будинку АДРЕСА_4 будівельною лабораторією Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» несучі і огороджувальні конструкції житлового будинку АДРЕСА_4 знаходяться в задовільному стані, але тріщини старого походження негативно позначаються на експлуатаційних характеристиках житла.

Як наголошується у відзиві, позивач спірну квартиру займає протиправно, оскільки відповідно до ст. 58 Житлового кодексу України, єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення є ордер. Такий ордер позивачу на спірну квартиру не надався, договір найму з нею не укладався.

Щодо витребування майна із чужого незаконного володіння, Подільська РДА вказує, що підстави для витребування квартири з незаконного володіння виникають, коли власник не може користуватися своєю власністю через протиправні дії інших осіб, які заволоділи майном. Це відбувається, якщо квартира існує в натурі, знаходиться у володінні особи без законних підстав, а позивач є її власником. Ключовими підставами є: наявність у позивача права власності, відсутність законних підстав у відповідача для володіння майном, а також відсутність договірних відносин між сторонами.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 12.03.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, вирішено розглядати справу за правилами загального провадження.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 12.05.2025 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження.

У судовому засіданні 12.11.2025 учасники справи підтримали доводи та вимоги, викладені у письмових заявах, поданих до суду.

Під час судового розгляду справи здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 408869334 від 21.01.2025, квартира за адресою: АДРЕСА_5 на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , на підставі договору купівлі-продажу квартири, серія та номер 323, виданий 15.06.2021, видавник Приватний нотаріус КМНО Шепелюк О.Г.

У відповіді № 004-401 від 31.03.2008 Виконавчого органу Київської міської ради на лист ОСОБА_3 № 01/12-0176 від 02.03.2008 про передачу у власність спірної квартири, рекомендовано звернутися із заявою про постановку сім`ї на квартирний облік за категорією обліку «працівники міліції» з першочерговим порядком забезпечення житлом. При цьому КМДА зазначила, що до моменту вирішення житлового питання не заперечує факт проживання у квартирі сім`ї, яка складається із 3 (трьох) осіб: ОСОБА_3 , 1972 року народження, заявник; ОСОБА_1 , 1974 року народження, дружина; ОСОБА_4 , 1996 року народження, син.

Зі змісту відповіді Подільської РДА від 10.07.2014 на звернення № 106/ОП/Т-505 від 27.06.2014 ОСОБА_1 щодо вирішення житлового питання, вбачається наступне: «Згідно з Розпорядженням КМДА від 02.06.2005 № 917 «Про будівництво торгівельно-офісного центру з вбудованим паркінгом на АДРЕСА_3 » відселення мешканців будинку АДРЕСА_3 та прилеглого до нього будинку АДРЕСА_2 на постійне місце проживання здійснювалось за рахунок залучених коштів інвесторів.

За інформацією КП «Введенське Подільського району міста Києва» документи, які надають право на заселення та проживання за адресою: АДРЕСА_5 на ім`я ОСОБА_1 до підприємства не надавались, нарахування та сплата за житлово-комунальні послуги не проводяться.

Також повідомляємо, що єдиною підставою для заселення в житлову квартиру є ордер на право зайняття житлової площі»

В матеріалах справи наявна довідка № 64 від 04.02.2021 видана Відділом обліку та розподілу житлової площі Подільської РДА про те, що ОСОБА_1 дійсно перебуває на квартирному обліку з 22.04.2008 у складі сім`ї з 3 осіб: ОСОБА_3 , 1972 року народження, заявник; ОСОБА_1 , 1974 року народження, дружина; ОСОБА_4 , 1996 року народження, син; Порядок забезпечення житлом - першочерговий; Категорія обліку: колишні працівники міліції, дата встановлення категорії 26.06.2004; Облікова справа: № 22554А.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 25.07.2016 в справі № 758/7447/16-ц позов Подільської РДА задоволено. Виселено ОСОБА_7 та його малолітню доньку ОСОБА_9 із гуртожитку на АДРЕСА_6 . Вселено ОСОБА_7 та його малолітню доньку ОСОБА_9 у квартиру АДРЕСА_1 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/63819328).

В матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу квартири від 28.07.2020, укладеного між ОСОБА_7 , (продавець) та ОСОБА_5 (покупець), за яким продавець передав у власність, а покупець прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09.09.2020 в справі № 758/7447/16-ц закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 26.07.2016 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/91769834).

Постановою Верховного Суду від 03.02.2021 в справі № 758/7447/16-ц касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Київського апеляційного суду від 09.09.2020 скасовано, а справу направлено на розгляд до суду апеляційної інстанції (https://reyestr.court.gov.ua/Review/94904964).

Постановою Київського апеляційного суду від 13.04.2021 в справі № 758/7447/16-ц апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Подільського районного суду міста Києва від 26.07.2016 скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позовних вимог Подільської РДА до ОСОБА_7 про виселення та вселення ОСОБА_7 та його малолітньої доньки в спірну квартиру відмовлено (https://reyestr.court.gov.ua/Review/96433507).

Ухвалою Верховного Суду від 06.08.2021 у справі № 758/7447/16-ц було касаційну скаргу ОСОБА_7 на Постановою Київського апеляційного суду від 13.04.2021 визнано неподаною та повернуто заявнику (https://reyestr.court.gov.ua/Review/98869878).

З аналізу Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 12.07.2023 в справі № 758/17676/21, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до Подільської РДА, ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Київська міська рада про визнання протиправним і скасування розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності задоволено. Визнано протиправним і скасовано розпорядження Подільської РДА від 26.12.2019, згідно з яким квартиру АДРЕСА_1 , передано в приватну власність ОСОБА_7 . Визнано недійсним свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 26.12.2019 на квартиру АДРЕСА_1 , яке видане відділом з питань майна комунальної власності Подільської РДА. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (https://reyestr.court.gov.ua/Review/112548428).

На підтвердження позовних вимог до матеріалів справи долучено: Акт про встановлення факту проживання громадянина від 23.10.2024, відповідно до якого Директором КП «Керуюча компанія Подільського району», в присутності сусідів-свідків внаслідок обстеження квартири АДРЕСА_1 , виявлено, що ОСОБА_1 фактично проживає за даною адресою без державної реєстрації місця проживання; План квартири за адресою: АДРЕСА_5 ; Технічний паспорт квартири за адресою: АДРЕСА_5 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України /далі - ЦК України/).

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Під захистом легітимного інтересу розуміється відновлення можливості досягнення прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом.

Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Гарантоване ст.. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.10.2023 у справі № 291/1450/21, провадження № 61-4300св23).

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17.08.2023 у справі № 320/3560/17, провадження № 61- 5748св19).

Лише у разі встановлення наявності порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу позивача та відповідності обраного останнім способу захисту такому порушенню або оспоренню суд може прийняти рішення про задоволення позову (див. постанову Верховного Суду від 14.02.2019 у справі № 911/792/18).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.11.2023 у справі № 947/7686/20, провадження № 61-6423св23).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15.03.2023 у справі № 753/8671/21, провадження № 61-550св22).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства і не може суперечити принципу верховенства права (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 607/25518/19, провадження № 61-3719св22).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 761/42030/21, провадження № 61-12101св23).

Разом з тим, для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, постанову об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відповідні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Отже, суд в кожному конкретному випадку зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу позивача та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Цивільним кодексом України передбачено як один із способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення ст. 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконної володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 у справі № 522/2202/15-ц (провадження № 14-132цс18).

За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Таким чином, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних записів у державних реєстрах.

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 18.12.2019 у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) відповідно до статті 387 ЦК України та частини третьої статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, натомість, за співпозивачами право власності на спірну квартиру не визнано та не зареєстровано.

При цьому, рішення Подільського районного суду міста Києва від 12.07.2023 у справі №758/17676/21, яким було скасовано розпорядження Подільської РДА від 26.12.2019 щодо передачі квартири ОСОБА_7 та визнано недійсним видане йому свідоцтво про право власності, не встановлює за позивачами речового права на спірну.

За таких обставин обраний позивачами спосіб захисту у вигляді віндикаційного позову не відповідає правовому статусу позивачів, оскільки спрямований на захист права власності, яким вони не наділені. Таким чином, йдеться не стільки про недоведеність порушення наявного речового права, скільки про невідповідність заявленого способу захисту змісту того права, на яке позивачі фактично посилаються (право на отримання житла, право на участь у приватизації, інтерес у збереженні житла, в якому тривалий час проживають, тощо).

Отже, вимога про витребування квартири із чужого незаконного володіння не може бути задоволена вже з підстав неналежності обраного способу захисту до фактичних прав позивачів у даних правовідносинах.

Щодо вимоги про зобов`язання Подільської РДА передати квартиру у приватну власність співпозивачів, суд зазначає наступне.

Фактично ця вимога спрямована на примусове покладення на орган місцевої влади обов`язку прийняти рішення про приватизацію конкретної квартири на користь конкретних осіб, минаючи передбачену законом процедуру та критерії черговості, забезпечення житлом тощо.

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію мають громадяни - наймачі житлових приміщень та члени їхніх сімей, які законно вселилися у житло на підставі ордера і уклали договір найму;

Перебування на квартирному обліку, у тому числі з першочерговим правом забезпечення житлом, надає особі право на отримання житла в установленому порядку, але не створює речового права на конкретну квартиру і не означає безумовного обов`язку відповідного органу передати у власність саме цей об`єкт.

При цьому, суд враховує, що на час розгляду справи спірна квартира зареєстрована як об`єкт приватної власності ОСОБА_6 , а не як житло, що перебуває у державному чи комунальному фонді та може бути приватизоване.

Належним способом захисту у подібних ситуаціях є, зокрема, оскарження рішень, дій чи бездіяльності органу влади, що порушують право особи на отримання житла, вимога про зобов`язання розглянути заяву, включити до черги, прийняти рішення за наслідками звернення тощо.

Натомість вимога про зобов`язання передати у приватну власність конкретну квартиру у ситуації, коли орган не є її власником і відсутні встановлені законом умови для приватизації, є неналежним способом захисту.

Щодо вимоги про визнання співпозивачів наймачами житлового приміщення.

Відповідно до ст. 9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Забезпечення постійним житлом громадян, які відповідно до законодавства мають право на його отримання, може здійснюватися шляхом будівництва або придбання доступного житла за рахунок надання державної підтримки у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 52 ЖК України жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної у місті, селищної, сільської ради народних депутатів.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Відповідно до ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Згідно з ч. ч. 1-2 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду викладеної у постанові від 12.10.2020 (справа № 686/27262/18), якщо особа вселилася в жиле приміщення без ордера, але на підставі угоди чи дозволу, то вона не може вважатися такою, що самоправно зайняла жиле приміщення.

Визнання особи наймачем у судовому порядку допускається лише у випадках, коли вже існує договір найму (наприклад, при зміні наймача серед членів сім`ї тощо) і спір стосується саме того, хто з кількох осіб має вважатися наймачем за цим договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачами не доведено, факт видачі ордеру на спірну квартиру або укладення договору найму щодо цієї квартири між ними та відповідним органом.

Отже, за встановлених фактичних обставин справи, суд не встановив наявність законних підстав виникнення у позивачів права користування таким жилим приміщенням та визнання їх наймачами, оскільки спірне жиле приміщення у якому проживають позивачі не є помешканням наданим у визначений законом спосіб, адже не було видано ордер, укладено угоду чи надано дозвіл на підставі якого вони вселилася у спірну квартиру, договір такої також відсутній.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на викладене вище, суд прийшов до переконання про те, що у позові слід відмовити у повному обсязі.

Будь-яких інших фактичних даних, які б мали значення для справи, суд не встановив.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачами судовий збір за подання позову до суду необхідно покласти на останніх.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 81, 141, 259, 265, 273 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: Київська міська рада, ОСОБА_7 , про визнання наймачами житлового приміщення, витребування майна із чужого незаконного володіння, зобов`язання вчинити дії - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачами при зверненні до суду із позовом - покласти на позивачів.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

позивач ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

відповідач Подільська районна в місті Києві державна адміністрація, місцезнаходження - 04070, місто Київ, Контрактова площа 2, ;

відповідач ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_8 , РНОКПП НОМЕР_5 ;

відповідач ОСОБА_6 , зареєстроване місце проживання - АДРЕСА_9 , РНОКПП НОМЕР_6 ;

третя особа Київська міська рада, місцезнаходження - місто Київ, вулиця Хрещатик, 36, ;

третя особа ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_10 , РНОКПП НОМЕР_7 .

Повний текст судового рішення складено 24.11.2025.

Суддя О. І. Якимець