печерський районний суд міста києва
Справа № 757/1815/25-ц
пр. № 4-с-3/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року Печерський районний суд м. Києва

в складі головуючого - судді Литвинової І. В.

за участю секретаря судового засідання Когут Н. В.,

представника скаржників, - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо незняття арештів та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду зі скаргою, в якій просять суд визнати незаконною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо не зняття арештів, накладених на грошові кошти і майно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за виконавчими провадженнями № 30601275 від 03 січня 2012 року; № 44454801 від 12 серпня 2014 року; № 48034056 від 09 липня 2015 року; № 48033650 від 09 липня 2015 року; зобов`язати відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вчинити дії щодо зняття (скасування) арештів з майна та грошових коштів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що були накладені за виконавчими провадженнями № 30601275 від 03 січня 2012 року; № 44454801 від 12 серпня 2014 року; № 48034056 від 09 липня 2015 року; № 48033650 від 09 липня 2015 року.

В обґрунтування вказано, що на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) перебував виконавчий лист Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2014 року № 2-4350/10, на виконання якого було відкрито виконавче провадження № 48033650, виконавчий лист Печерського районного суду м. Києва від 25 червня 2014 року № 2-4350/10 на виконання якого було відкрито виконавче провадження № 44454801 від 12 серпня 2014 року, виконавче провадження № 48034056 від 09 липня 2015 року, № 48033650 від 09 липня 2015 року, в рамках яких було накладено арешт на майно скаржника.

Разом з тим, станом на дату звернення до суду виконавчі провадження закінчені, проте арешт з усього майна скаржника не знятий, що в сукупності і послугувало підставою для звернення до суду зі скаргою за захистом своїх прав.

Представник скаржників, - Носенко А.Г. у судовому засіданні вимоги скарги підтримав та просив задовольнити.

Інші учасники в судове засідання не з`явились, про дату, часта місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Частиною 2 ст. 450 ЦПК України визначено, що неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника скаржника, з`ясувавши дійсні обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного висновку.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття Закону України «Про виконавче провадження»).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Отже, завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 цього Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження здійснюється, зокрема, з дотриманням принципів верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів ДВС щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня.

Згідно з ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судовим розглядом встановлено, що на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 48033650 з виконання виконавчого листа від 25 липня 2014 року №2-4350/10, що видав Печерський районний суд м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 5 075 459, 28 грн., судовий збір в розмірі 1700,00 грн. та 120,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

25 березня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу у відповідності до п.2 ч.І ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, що діяла на час прийняття).

На виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 44454801 з виконання виконавчого листа від 25 липня 2014 року №2-4350/10, що видав Печерський районний суд м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсиббанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 075 459, 28 грн., судовий збір в розмірі 1700, 00 коп. та 120, 00 коп. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

Постановою головного державного виконавця від 26 серпня 2014 року у ВП № 44454801 накладено арешт на все майно ОСОБА_2 у межах суми звернення стягнення 5077279, 28 грн. Заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_2

18 грудня 2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану у відповідності до п.2 ч.І ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, що діяла на час прийняття).

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Згідно зі ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 22.12.2021 у справі № 634/292/21, від 12.08.2020 у справі № 569/17603/18, від 26.04.2022 у справі № 242/4601/20, від 04.11.2022 у справі № 686/6010/14-ц.

Так, при дослідженні матеріалів скарги вбачається, що скаржником не долучено матеріалів виконавчого провадження, в рамках якого, скаржник ініціює зняття арешту.

У зв`язку із наведеним, суд не встановив, а сторона скаржника не довела, що відбулось закінчення виконавчого провадження, де скаржник є боржником, адже, згідно інформації наданої у відповіді Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №2542/3.1-24 постановами державного виконавця відділу від 25 березня 2016 року та від 18 грудня 2014 року повернуто виконавчий документ стягувачу, а тому судом не встановлено підстав для зняття арешту з майна боржника.

У зв`язку із викладеним, суд прийшов до переконання про те, що право ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на розпорядження належним їм майном без будь-яких обтяжень у вигляді арешту, може бути поновлено, зокрема, шляхом виконання виконавчого листа, виданого Печерським районним судом міста Києва про стягнення з боржників на користь кредиторів загальної суми заборгованості.

Враховуючи установлене вище, суд прийшов до переконання про те, що відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в межах виконавчих проваджень діяв відповідно до закону, в межах повноважень.

За встановлених обставин та відповідних тому правових норм, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні скарги у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 258, 269,270, 353, 447-452ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) щодо незняття арештів та зобов`язання вчинити дії, залишити без задоволення.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя І. В. Литвинова