справа № 359/4032/19 головуючий у суді І інстанції Муранова-Лесів І.В.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Муранової-Лесів І.В., у м. Бориспіль, Київської області, повний текст рішення виготовлений 22 липня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову, Товариство з обмеженою відповідальністю «МОНОЛІТ.НЕТ», Товариство з обмеженою відповідальністю «ІНТРО.НЕТ», про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила суд:

1) встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як чоловіка та жінки в період з 06 листопада 2005 року по 10 липня 2006 року;

2) визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

- квартиру АДРЕСА_1 , та складається з двох житлових кімнат, загальною площею 60,1 кв.м., в тому числі житловою площею 29,9 кв.м;

- грошові кошти, внесені ОСОБА_1 до статутних капіталів ТОВ «Інтро.нет» () в розмірі 20 000.00 грн. та ТОВ «Моноліт.нет» () в розмірі 69 600.00 грн.;

- доходи ОСОБА_1 , отримані ним від підприємницької діяльності за період 06 листопада 2005 року -11 травня 2016 року;

- грошові активи ОСОБА_1 , отримані ним в період спільного проживання, в розмірі 187 000.00 грн., 27 300.00 доларів США та 25 000.00 доларів США, позичені третім особам без згоди позивача;

3) в порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності:

- на частки квартири № 138, яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 60,1 кв.м., в тому числі житловою площею 29,9 кв.м., що знаходиться в будинку АДРЕСА_1, яка зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданим виконавчим комітетом Бориспільської міської ради 24 лютого 2011 року, як ідеальну частку в спільному майні подружжя;

- на 1/2 частку вартості частки учасника ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ «Інтро.нет» () станом на 10 травня 2016 року;

на 1/2 частку вартості частки учасника ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ «Моноліт.нет» () станом на 01 грудня 2014 року;

- на 1/2 частину доходів від підприємницької діяльності, отриманих ОСОБА_1 , як фізичною особою-підприємцем за період з 06 листопада 2005 року по 11 травня 2016 року;

- на 1/2 частину доходів ТОВ «Інтро.нет» () за період з 12 жовтня 2011 року по 11 травня 2016 року та ТОВ «Моноліт.нет» () за період з 25 грудня 2007 року по 11 травня 2016 року;

- на 1/2 частину грошових активів ОСОБА_1 , отриманих ним в період спільного проживання, в розмірі 93 500.00 грн., 13 650.00 доларів США та 12 500.00 доларів США, позичені третім особам без згоди позивача, загалом - 785 952.00 грн.;

4) в порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію:

- половини вартості частки учасника ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ «Інтро.нет» () станом на 10 травня 2016 року та у статутному капіталі ТОВ «Моноліт.нет» () станом на 01 грудня 2014;

- половини вартості доходів від підприємницької діяльності, отриманих ОСОБА_1 , як фізичною особою-підприємцем за період 06 листопада 2005 року -11 травня 2016 року;

- половини вартості майна, яке придбане ОСОБА_1 як фізичною особою-підприємцем за період 06 листопада 2005 року -11 травня 2016 року;

- половини доходів ТОВ «Інтро.нет» () за період з 12 жовтня 2011 року по 11 травня 2016 року та ТОВ «Моноліт.нет» () за період з 25 грудня 2007 року по 11 травня 2016 року;

- половини грошових активів ОСОБА_1 , отриманих ним в період спільного проживання, в розмірі 93 500.00 грн., 13 650.00 доларів США та 12 500.00 доларів США, позичені третім особам без згоди позивача; загалом - 788 044.00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 06 листопада 2005 року позивач розпочала спільне проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу. В цей період вони мали спільний бюджет, вели спільний побут, підтримували взаємні права й обов`язки, планували спільне майбутнє. Позивач вела облік і здавала звітність по ФОП ОСОБА_1 . Інших зареєстрованих шлюбів у цей час сторони не мали. 11 січня 2006 року з метою придбання окремого житла, за її згодою, відповідачем було укладено з Державним підприємством Міністерства оборони України «Укрвійськбуд» Договір № 2-70/2006 інвестування будівництва житлового будинку (209-квартирний будинок, ШИФР С-209, адреса: АДРЕСА_3 ), перший внесок за яким в розмірі 39 425.50 грн. згідно квитанції №351 від 07 червня 2006 року. Позивач вказує, кошти на перший внесок в сумі 30 000.00 грн. надала в борг її мати, ОСОБА_3 . З метою виконання обов`язків за Договором інвестування 07 червня 2006 року за 4 дні до реєстрації шлюбу, за її згодою, між відповідачем та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» було укладено Кредитний договір № 014/5022/74/36656, за яким кредитор надав відповідачу валютний кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 32 000.00 доларів, строком кредитування на 240 місяців на період з 07 червня 2006 року по 07 червня 2026 року. Одночасно за її згодою та у її присутності, відповідач уклав Договір іпотеки від 07 червня 2006 року. Отримані в кредит кошти в сумі 160 000.00 грн. були перераховані за Договором інвестування будівництва. 11 липня 2006 року сторони уклали шлюб, у якому в них народилося двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Протягом 2006-2011 років за рахунок спільних коштів вони сплачували кредит та проценти. Це були подаровані на весілля кошти, заробітна плата позивача, доходи від підприємницької діяльності відповідача. До 24 лютого 2011 року їм вдалося повністю виплатити кредит. Отриману від забудовника 2-кімнатну квартиру було оформлено на ім`я відповідача на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, яке видано виконавчим комітетом Бориспільської міської ради 24 лютого 2011 року. Під час шлюбу відповідач став засновником ТОВ «Моноліт.нет» та ТОВ «Інтро.нет», здійснювалася купівля устаткування та обладнання для здійснення підприємницької діяльності. Фактичні сімейні відносини припинилися в січні 2014 року. Постановою апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2016 року з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходу), а також додаткові витрати на дітей на загальну суму 3 455.00 грн. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області 02 червня 2017 року було стягнуто додаткові витрати на дітей в розмірі 14 439.20 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2018 року було стягнуто з ОСОБА_1 на її користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 18 080.72 грн. Враховуючи, що тривалий час відповідач не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, не сплачував аліменти на утримання дітей, добровільно не приймав участі в додаткових витратах на дітей, не приймав участі в здійсненні поліпшень та ремонті квартири, а також не брав участь в утриманні квартири і сплаті комунальних послуг, яку було отримано від забудовника, при вирішенні спору про поділ майна просила суд відступити від засад рівності часток подружжя відповідно ч. 2 ст. 70 СК України. На підставі ч. 3 ст. 70 СК України збільшити її частку, оскільки з нею проживають двоє дітей. Стверджує, що під час шлюбу відповідач за спільної згоди та в інтересах сім`ї за грошові кошти набуті подружжям під час їх спільного проживання зробив вклади до статутного фонду та створив товариства з обмеженою відповідальністю, ставши їх учасником: - ТОВ «Інтро.нет», дата створення якого 12 жовтня 2011 року, розмір статутного капіталу - 20 000.00 грн., розмір внеску до статутного фонду - 20 000.00 грн. - ТОВ «Моноліт.нет», дата створення якого 25 грудня 2007 року, розмір статутного капіталу на момент державної реєстрації- 46 000.00 грн., розмір внеску до статутного фонду ОСОБА_1 - 11 500.00 грн.; розмір статутного капіталу на момент державної реєстрації змін до установчих документів юридичної особи 02 грудня 2014 року - 116 000.00 грн., розмір внеску до статутного фонду ОСОБА_1 - 69 600.00 грн. Зазначає, що 19 червня 2013 року за погодженням з позивачем та за рахунок спільних коштів відповідач вніс до статутного фонду ТОВ «Моноліт.нет» додатково 58 100.00 грн. в результаті чого спільна частка в статутному фонді склала 69 600.00 грн. В подальшому 02 грудня 2014 року відповідач без згоди та відома позивача, поза її волею переоформив та вніс зміни до складу засновників. Спільно набуту частку в статутному фонді ТОВ «Моноліт.нет» в розмірі 69 600.00 грн. відповідач переоформив на свою матір ОСОБА_6 , викупив за спільні кошти у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 частки в уставному фонді на суму 46 400.00 грн., які оформив на себе. Після переоформлення статутний фонд був перерозподілений між засновниками, без згоди позивача та без її відома відповідач переоформив 60% статутного фонду підприємства на свою матір ОСОБА_6 , яка стала співвласником ТОВ «Моноліт.нет», але не мала жодного відношення до діяльності ТОВ «Моноліт.нет» та фактично не вносила кошти до статутного фонду. 07 березня 2018 року відповідач без згоди та відома позивача, поза її волею переоформив та вніс зміни до складу засновників, а саме: переоформив спільну частку в уставному фонді в розмірі 46 400.00 грн. на ОСОБА_9 . Враховуючи, що внески до статутних фондів ТОВ «Інтро.нет» та ТОВ «Моноліт.нет» здійснювалися відповідачем під час шлюбу за рахунок коштів, які були спільною власністю подружжя, в інтересах сім`ї, позивач вважає, що відповідно до ч. 1 ст.70 СК України та ч.2 ст.364 ЦК України має право на компенсацію половини вартості частки учасника ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ «Інтро.нет» () станом на 10 травня 2016 року та у статутному капіталі ТОВ «Моноліт.нет» () станом на 01 грудня 2014 року. Вважає, що має право на половину вартості доходів ТОВ «Інтро.нет» за період з 12 жовтня 2011 року по 11 травня 2016 року та ТОВ «Моноліт.нет» за період з 25 грудня 2007 року по 11 травня 2016 року. Крім того, під час шлюбу за спільної згоди з позивачем та за грошові кошти, що набуті подружжям під час їх спільного проживання відповідачем були заощаджені кошти в розмірі 27 300.00 доларів США та 187 000.00 гривень, які зберігаються у відповідача в готівковій формі та 25 000.00 доларів США, які він позичив третім особам без згоди позивача. На підставі ч. 2 ст. 61, ст. 69 та ч.1 ст.70 СК України просила поділити зазначені кошти, як спільну сумісну власність подружжя, а саме: визнати за позивачем право власності на половину доходів ОСОБА_1 , отриманих ним у період спільного проживання, в розмірі 93 500.00 грн., 13 650.00 доларів США та 12500.00 доларів США позичені третім особам без згоди позивача, та стягнути з відповідача відповідну компенсацію, враховуючи курс НБУ на 04 травня 2019 року(36.56 грн. за 1 долар США) загалом на суму 785 952.00 грн. Також вказує, що відповідач здійснював підприємницьку діяльність як ФОП ОСОБА_1 , та отримував дохід від підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 та за період з 01 січня 2009 року по 31 січня 2011 року відповідач перерахував з розрахункового рахунку та витратив на власні потреби без погодження з позивачем кошти на загальну суму 421 949.00 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 :

- квартиру АДРЕСА_1 яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 60,1 кв.м., житловою площею 29,9 кв.м;

- грошові кошти, внесені ОСОБА_1 до статутних капіталів Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтро.нет» () в розмірі 20 000.00 гривень та Товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт.нет» () в розмірі 69 600.00 гривень;

- грошові активи ОСОБА_1 в розмірі 187 000.00 гривень, 27 300.00 доларів США та 25 000.00 доларів США, позичені третім особам без згоди позивача.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності:

- на частки квартири АДРЕСА_2 Київської області, яка зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, виданого виконавчим комітетом Бориспільської міської ради 24 лютого 2011 року;

- на 1/2 вартості частки учасника ОСОБА_1 у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтро.нет» () станом на 10 травня 2016 року, що становить 10 000.00 гривень;

- на 1/2 вартості частки учасника ОСОБА_1 у статутному капіталі ТОВ «Моноліт.нет» () станом на 01 грудня 2014 року, що становить 34 800.00 гривень;

- на 1/2 частину грошових активів ОСОБА_1 в розмірі 93 500.00 гривень, 13 650.00 доларів США та 12 500.00 доларів США, позичені третім особам без згоди позивача.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію:

- 1/2 вартості частки учасника ОСОБА_1 у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтро.нет» () станом на 10 травня 2016 року , що становить 10 000.00 гривень;

- 1/2 вартості частки учасника ОСОБА_1 у статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Моноліт.нет» () станом на 01 грудня 2014 року, що становить 34 800.00 гривень;

- 1/2 частку грошових активів в розмірі 93 500.00 гривень, 13 650.00 доларів США.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошових активів ОСОБА_1 в розмірі 187 000.00 гривень, 27 300.00 доларів США та 25 000.00 доларів США, позичені третім особам без згоди позивача, визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину грошових активів ОСОБА_1 в розмірі 93 500.00 гривень, 13650.00 доларів США та 12 500.00 доларів США, позичені третім особам без згоди позивача та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації 1/2 частки грошових активів в розмірі 93 500.00 гривень, 13 650.00 доларів США та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в повному обсязі у задоволенні даних позовних вимог. В іншій частині рішення залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , зазначає, що суд першої інстанції вважав, що оскільки в Декларації особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування за 2016 рік, в силу вимог п.п. 8,9 ч. 1 ст. 46 Закону України «Про запобігання корупції» (в редакції чинній на 01.01.2017 року), відповідач ОСОБА_1 вказав членів сім`ї: дочку ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5 , а власних батьків, як членів своєї сім`ї не зазначав, а задекларовані ним грошові активи суттєво перевищують його офіційні доходи за 2016 рік, то спірні готівкові кошти були накопичені в попередні роки, під час перебування у шлюбі з позивачем. Дані висновки суд першої інстанції мотивує дослідженими Деклараціями про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014, 2015 (т.1 а.с. 78-82, 83-87), Декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік (т.1 а.с.98-92) та довідкою Бориспільського відділення Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області № 7-210-04 від 06.03.2018 року, де чистий дохід ФОП ОСОБА_1 склав: за 2015 рік 37 353.28 грн., за 2016 рік 27 679.53 грн. Разом із тим, суд першої інстанції звернув увагу на те, що форма Декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру, які подававав відповідач у 2014 та 2015 роках не передбачала обов`язку декларування грошових активів (готівкових кошів та коштів переданих у позику третім особам). Тоді виникає питання, яким чином інформація в даних деклараціях підтверджує факт набуття ним права власності на грошові готівкові активи у 2016 році, як на майно подружжя. Якщо відповідних доходів не було зафіксовано ані у вказаний період часу, ані на час припинення шлюбу? Як кошти могли бути накопичені в період шлюбу? До того ж, суд першої інстанції досліджував банківські виписки про рух коштів на його картках, як особистих, так і підприємницьких, починаючи з 01 січня 2009 року. Таким чином, суд неправомірно до складу майна, що підлягає поділу, включив грошові активи в готівці в розмірі 187 000.00 грн., 27 300.00 доларів США, а також позичені третім особам 25 000.00 доларів США. Належність цих коштів до спільної сумісної власності подружжя, суд визначив лише за фактом декларування цієї суми готівкових коштів за 2016 рік, що здійснено у 2017 році. Ці дані підтверджують лише те, що станом на 31 грудня 2016 року в його розпорядженні були ці кошти і з`явились вони в нього після припинення шлюбних відносин у 2014 році, незважаючи на те, що шлюб між нами було розірвано 11 травня 2016 року. Факт припинення шлюбних відносин між сторонами відбувся в січні 2014 року, що було визнано сторонами та встановлення судом, а тому не підлягає доказуванню. Крім того, навіть враховуючи дату набрання рішенням суду про розірвання шлюбу чинності (11.05.2016 року), жодних доказів того, що право власності на готівкові активи були набуті ним до цієї дати в матеріалах справи немає. Отже, враховуючи, що станом на 01 січня 2016 року у нього не було в наявності спірних готівкових коштів, що підтверджується відсутністю інформації в деклараціях, немає правових підстав для задоволення цих позовних вимог. Саме по собі посилання суду першої інстанції на те, що відповідач не надав доказів на спростування вимог позивача в цій частині, не свідчить про доведеність презумпції спільності майна подружжя щодо цих коштів. Рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду оскаржуються в частині позовних вимог про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошових активів ОСОБА_1 в розмірі 187 000.00 гривень, 27 300.00 доларів США та 25 000.00 доларів США, позичені третім особам без згоди позивача, визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину грошових активів ОСОБА_1 в розмірі 93 500.00 гривень, 13 650.00 доларів США та 12 500.00 доларів США, позичених третім особам без згоди позивача та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації 1/2 частки грошових активів в розмірі 93 500.00 гривень, 13 650.00 доларів США.

В іншій частині рішення суду,сторонами не оскаржується, а відтак, у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Судом встановлено, що у період з 11 липня 2006 року по 11 травня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2016 року (справа №359/11435/15-ц), залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року. Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_2 , виданого повторно 21 червня 2011 року, та копіями відповідних судових рішень ( т.1 а.с.41,44,45).

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року шлюб між подружжям ОСОБА_10 розірвано.

Зі змісту ухвали апеляційного суду Київської області вбачається, що в судовому засіданні як позивачем так і відповідачем визнаний факт припинення сімейних відносин із січня 2014 року.

Відповідно до Декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014, 2015 (т.1 а.с.78-82, 83-87) та Декларації особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування за 2016 рік (т.1 а.с. 98-92) встановлено, що у 2017 році відповідачем було задекларовано грошові активи на явні станом на 31 грудня 2016 року, а саме: готівкові кошти в розмірі 27 300.00 доларів США та 187 000.00 гривень, та кошти, позичені третім особам, у сумі 25 000.00 доларів США.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що задекларовані відповідачем доходи у 2015 році складали 346 191.38 грн., з яких: 66 636.48 грн. - заробітна плата, 279 554.90 - дохід від провадження підприємницької діяльності. У 2016 році доходи склали: 107 284.00 грн. - заробітна плата, 27 680.00 - дохід від зайняття підприємницькою діяльністю. Разом із з цим, згідно із довідкою Бориспільського відділення Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області № 7-г10-04 від 06.03.2018 року чистий дохід ФОП ОСОБА_1 склав: за 2015 рік - 37 353.28 грн., за 2016 рік - 27 679.53 грн. Оскільки задекларовані відповідачем грошові активи суттєво перевищують його офіційні доходи за 2016 рік, є підстави вважати, що ці кошти були накопичені в попередні роки, під час перебування у шлюбі з позивачем. За таких обставин, суд дійшов висновку щодо часткової обґрунтованості заявлених позовних вимог, а саме: щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя грошових активів в розмірі 187 000.00 грн., 27 300.00 доларів США, а також позичених третім особам 25 000.00 доларів США, визнання за позивачем право власності на 1/2 частину цих грошових активів та стягнення на її користь з відповідача на користь позивача компенсації половини грошових активів в розмірі 93 500.00 грн. та 13 650.00 доларів США.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (див. пункти 41, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У справі, що переглядається суд першої інстанції не врахував, що метою позивача є поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу. Тому позовні вимоги про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності не є належним способом захисту прав сторін на такий поділ, як наслідок судове рішення в частині задоволення позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошових активів ОСОБА_1 в розмірі 187 000.00 гривень, 27 300.00 доларів США та 25 000.00 доларів США, позичені третім особам без згоди позивача, є не обґрунтованим, такими, що підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

Щодо позовних вимог про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину грошових активів ОСОБА_1 в розмірі 93 500.00 гривень, 13 650.00 доларів США та 12 500.00 доларів США, позичені третім особам без згоди позивача та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації 1/2 частки грошових активів в розмірі 93 500.00 гривень, 13 650.00 доларів США, апеляційний суд виходить з наступного.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

До складу майна, що підлягає поділу включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження № 61-14809сво21)).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна чи майнових прав, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті чи оформлені (див. зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року у справі № 755/12204/18 (провадження № 61-2401св21)).

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі: договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 648/3137/15-ц (провадження № 61-17560св21)).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається судом встановлено, що рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року шлюб між подружжям ОСОБА_10 розірвано.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03 березня 2016 року набрало законної сили 11 травня 2016 року.

Зі місту ухвали апеляційного суду Київської області від 11 травня 2016 року, якою визезазначене судове рішення залишено без змін, вбачається, що сторонами визнаний факт припинення їх сімейних відносин із січня 2014 року.

Відповідно до Декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2016 році відповідачем було задекларовано грошові активи: готівкові кошти в розмірі 27 300.00 доларів США та 187 000.00 гривень, та кошти, позичені третім особам, у сумі 25 000.00 доларів США.

Згідно зі статтею 45 Закону України «Про запобігання корупції», зазначені у пункті 1, підпункті «а» пункту 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані щорічно до 1 квітня подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування (далі - декларація), за минулий рік за формою, що визначається Національним агентством.

Відповідно до пункту восьмого статті 46 Закону у декларації зазначаються відомості про наявні грошові активи, у тому числі готівкові кошти, кошти, розміщені на банківських рахунках, внески до кредитних спілок та інших небанківських фінансових установ, кошти, позичені третім особам, а також активи у дорогоцінних (банківських) металах. Відомості щодо грошових активів включають дані про вид, розмір та валюту активу, а також найменування та код Єдиного державного реєстру підприємств і організацій України установи, в якій відкриті відповідні рахунки або до якої зроблені відповідні внески.

Відповідно до вимог Закону та роз`яснень щодо застосування окремих положень Закону України «Про запобігання корупції» стосовно заходів фінансового контролю, затверджених рішенням Національного агентства питань запобігання корупції від 11 серпня 2016 року № 3, декларуванню підлягають в тому числі готівкові кошти станом на 31 грудня звітного року.

Суд першої інстанції задовольняючи вимоги позивача в оскаржувані частині, виходив з того, що задекларовані відповідачем доходи у 2015 році складали 346 191.38 грн., з яких: 66 636.48 грн. - заробітна плата, 279 554.90 - дохід від провадження підприємницької діяльності. У 2016 році доходи склали: 107 284.00 грн. - заробітна плата, 27 680.00 - дохід від зайняття підприємницькою діяльністю. Згідно із довідкою Бориспільського відділення Броварської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області № 7-г10-04 від 06.03.2018 року чистий дохід ФОП ОСОБА_1 склав: за 2015 рік - 37 353.28 грн., за 2016 рік - 27 679.53 грн. Оскільки задекларовані відповідачем грошові активи суттєво перевищують його офіційні доходи за 2016 рік, є підстави вважати, що ці кошти були накопичені в попередні роки, під час перебування у шлюбі з позивачем.

Апеляційний суд не може погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала, що суд, вирішуючи спір про поділ майна подружжя, повинен встановити як обсяг спільного нажитого майна, так і час та джерела його придбання. Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц).

Отже при ухваленні рішення про поділ спільного майна подружжя важливе значення має встановлення джерел та часу набуття майна у власність.

Зазначених норм закону суд першої інстанції не дотримався, не звернув уваги, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження джерел та часу набуття у власність відповідачем грошових активів в розмірі 187 000.00 гривень, 27 300.00 доларів США та 25 000.00 доларів США, позичені третім особам, які задекларовані останнім станом на 31 грудня 2016 року.

Посилаючись на відсутність у відповідача відповідних доходів в 2015 та 2016 році, суд, фактично керуючись припущеннями, дійшов висновку, що вказані грошові активи були набуті під час шлюбу позивача та відповідача.

При цьому суд не звернув уваги, що відсутність у відповідача відповідних доходів в 2015 та 2016 році, з такою ж вірогідність може свідчити, що ці активи були набуті за час не охоплений періодом перебування сторін в шлюбі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Не встановивши час набуття спірних коштів у власність та надаючи перевагу твердженням позивача в частині набуття відповідачем у власність грошових коштів під час перебування у шлюбі, суд першої інстанції жодним чином не мотивував, чому відсутність у відповідача доходів за 2015 та 2016 рік, з більшою переконливістю свідчить про набуття зазначених коштів в період шлюбу, а не про набуття їх за межами шлюбу та спільного проживання.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд першої інстанції в основу своїх висновків поклав припущення про набуття відповідачем зазначених коштів під час перебування в шлюбі, не звернув уваги, що матеріали справи таких доказів не містять.

Отже, висновки суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, зроблені з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та що, у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою до скасування рішення в цій частині та ухвалення нового рішення по суті даних позовних вимог.

Вимога апеляційної скарги про залишення рішення суду в іншій частині без змін, не підлягає задоволенню, оскільки вказане рішення суду в іншій частині сторонами не оскаржувалося, а відтак, у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 22 710.00 грн.Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про наявність підстав до часткового задоволення апеляційної скарги та відмову в задоволені позову в оскаржуваній частині, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 червня 2025 року в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошових активів ОСОБА_1 в розмірі 187 000.00 гривень, 27 300.00 доларів США та 25 000.00 доларів США, позичені третім особам без згоди позивача, визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину грошових активів ОСОБА_1 в розмірі 93 500.00 гривень, 13650.00 доларів США та 12 500.00 доларів США, позичені третім особам без згоди позивача та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсації 1/2 частки грошових активів в розмірі 93 500.00 гривень, 13 650.00 доларів США, скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмові в задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , судовий збір у розмірі 7 570 (сім тисяч п`ятсот сімдесят) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 15 грудня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.