Номер провадження № 2/521/1130/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року м. Одеса

Хаджибейский районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Громіка Д.Д.,

при секретарі Котигорох Н.С.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про визнання договору удаваним, скасування рішення про державну реєстрацію прав, визнання договору недійсним, визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 через свого представника звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про визнання договору удаваним, скасування рішення про державну реєстрацію прав, визнання договору недійсним, визнання права власності.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги представник позивачів посилається на те, що багато років позивачі фактично проживали у квартирі за адресою АДРЕСА_1 , були в ній зареєстровані та сплачували комунальні послуги, що підтверджує реальне користування житлом усією сім`єю ОСОБА_10 та ОСОБА_5 . У зв`язку зі складним матеріальним становищем, наприкінці 2019 року, сім`я була змушена звернутися до знайомого ОСОБА_6 із проханням надати позику. За твердженням позивачів, фактичні домовленості сторін передбачали саме кредитний характер правовідносин, а квартира мала виступати лише гарантією повернення коштів. Будь-якого наміру відчужувати житло чи передавати право власності позивачі не мали. Позивачі вважають, що під виглядом відносин позики ОСОБА_6 наполіг на оформленні договору купівлі-продажу, як удаваного правочину. На їхню думку, цей договір був підписаний винятково для забезпечення повернення боргу, а фактичним змістом відносин був саме кредит із заставою. Вони зазначають, що жодних реальних дій, притаманних справжньому продажу, сторони не здійснювали, а позивачі продовжували проживати в квартирі та користуватися нею як власним житлом. Також позивачі наголошують, що всі позикові кошти були повернуті ОСОБА_6 у повному обсязі, про що свідчать численні розписки та платіжні документи. Після виконання всіх зобов`язань вони звернулися до ОСОБА_6 із вимогою повернути право власності на квартиру, однак останній відмовився це робити та, як стало відомо позивачам згодом, переоформив спірне майно на іншу особу. На переконання позивачів, ОСОБА_6 свідомо ввів їх в оману щодо справжнього призначення укладених договорів, використавши їх складний фінансовий стан. Укладені між сторонами угоди, на їх думку, не відображають реальної волі позивачів і фактичних обставин, а направлені на приховання інших правовідносин. Після вказаної події стало відомо, що ОСОБА_6 ввів в оману сім`ю Климашів щодо переоформлення назад на них права власності на спірну квартиру та, після перевірки інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно стало відомо, що ще 18.01.2024 року, тобто вже після остаточного розрахунку за всіма договорами позики, які були забезпечені квартирою, ОСОБА_6 переоформив на свого знайомого ОСОБА_7 квартиру за адресою АДРЕСА_2 , відповідно до договору купівлі-продажу № 98,99 від 18.01.2024 року. Ураховуючи повернення усіх позикових коштів, тривале проживання сім`ї у квартирі, відсутність наміру її продавати та обставини укладення договорів, позивачі вважають укладений договір купівлі-продажу удаваним, а подальшу реєстрацію права власності за відповідачами - незаконною та такою, що порушує їхні права.

Дані обставини змусили позивачів звернутися до суду з відповідним позовом.

Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 21 жовтня 2024 року цивільну справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

22 листопада 2024 року відповідачі надали відзив на позовну заяву, в якому заперечують проти заявлених позовних вимог у повному обсязі та вважають їх необґрунтованими. На думку відповідачів, укладений 06.12.2019 року договір купівлі-продажу не був удаваним чи таким, що приховує позику, а був реальним правочином, який сторони виконали добровільно. Відповідачі зазначають, що передача квартири ОСОБА_6 відбулася у законний спосіб, а позивачі свідомо домовилися про продаж житла через власне фінансове становище.

Стосовно договору купівлі-продажу від 18.01.2024 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відповідачі зазначають, що покупець діяв добросовісно, не був обізнаний про можливі претензії позивачів. За твердженнями відповідачів, жодних судових чи інших спорів щодо квартири на той момент позивачами ініційовано не було.

Враховуючи наведене, відповідачі просять суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

08 грудня 2024 року позивачами було надано заперечення на відзив, відповідно до яких з доводами, викладеними у відзиві відповідачів не погоджуються, оскільки наведені ними твердження не підтверджені жодними належними доказами.

Таким чином, позивачі вважають доводи відзиву необґрунтованими, такими, що суперечать фактичним обставинам справи, та просять суд їх відхилити.

09 грудня 2024 року відповідачі надали заперечення на відповідь на відзив відповідно до яких вважають твердження голослівними та не підтвердженими жодними доказами. Позивачі не надали суду ані довідок з банку, ані будь-яких транзакційних документів, які б спростовували факт руху коштів.

15 квітня 2025 року третя особа ОСОБА_9 надав пояснення в яких підтримав позовні вимоги та пояснив, що сім`я ОСОБА_10 проживає у спірній квартирі з початку 2000-х років, що підтверджується численними документами, зокрема актами обстеження, довідками про реєстрацію та квитанціями щодо оплати комунальних послуг.

За його словами, у 2019 році сім`я опинилася у скрутному фінансовому становищі, у зв`язку з чим була вимушена звернутися до ОСОБА_6 із проханням надати кошти у борг. Грошові кошти були надані під зобов`язання повернути їх у майбутньому, а спірна квартира фактично використовувалася як гарантія виконання зобов`язань. Саме з цією метою, за твердженням третьої особи, між сторонами був укладений формальний договір купівлі-продажу від 06.12.2019 року, який мав виключно забезпечувальний характер і не був спрямований на реальний перехід права власності.

Також зазначив, що всі договори позики, укладені з ОСОБА_6 , були повністю погашені, що підтверджується нотаріальними заявами ОСОБА_11 . Незважаючи на повне виконання зобов`язань, право власності на квартиру повернуте не було, а ОСОБА_6 почав вимагати додаткові виплати та фактично відмовився від первинних домовленостей.

Також вважає, що дії ОСОБА_6 були недобросовісними та спрямованими на отримання права власності на квартиру, яка слугувала лише забезпеченням виконання позикових зобов`язань, а не об`єктом реального продажу. З урахуванням цього він підтримує позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу удаваним та про скасування пов`язаних із ним реєстраційних дій.

15 квітня 2025 року третя особа - ОСОБА_8 надав суду пояснення, зміст яких є аналогічним поясненням третьої особи ОСОБА_9 . Він підтвердив, що спірний договір купівлі-продажу від 06.12.2019 року мав формальний, забезпечувальний характер, був укладений виключно з метою гарантування повернення позикових коштів, а не для реального відчуження квартири. ОСОБА_8 також зазначив, що всі позикові зобов`язання перед ОСОБА_6 були повністю виконані, однак право власності на квартиру після завершення розрахунків повернуто не було, що, на його думку, свідчить про недобросовісність дій ОСОБА_6 та підтверджує обґрунтованість позовних вимог.

Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 19 червня 2025 року у справі №521/15375/24 підготовче провадження було закрито та справу було призначено до розгляду по суті.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.

Під час розгляду справи судом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 перебувала у спільній частковій власності позивачів, а саме ОСОБА_12 належало 3/5 частки; ОСОБА_3 належало 1/5 частки, ОСОБА_5 (рідний брат ОСОБА_12 ) належало 1/5 частки.

06.12.2019 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказаний Договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Теревніковою Л.М. та зареєстровано в реєстрі за № 1555.

Пунктом 3 Договору передбачено, що продаж зазначеної квартири здійснено за 571 000,00 грн.

18.01.2024 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Марчук Мариною Сергіївною та зареєстрованого за номером 98, 99.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст. 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату.

Правочин - це основна підстава виникнення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 5 цієї статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Предметом спору є визнання договору купівлі-продажу від 06.12.2019 року удаваними, який нібито приховує за собою укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 договір застави.

Вирішуючи вказані позовні вимоги суд виходить з наступного.

Згідно зі ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі №910/19473/17 вказано, що за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють один правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Тобто, удаваний правочин вчинюється для прикриття іншого правочину, внаслідок чого в наявності два правочини - прихований і удаваний - такий, що прикриває перший правочин.

Удаваний правочин, на відміну від прихованого, сторонами не виконується. Відповідні права і обов`язки сторонами не реалізуються. Сторони правочину виконують тільки ті обов`язки та реалізують ті права, що випливають із прихованого правочину. З учиненням удаваного правочину сторони навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Удавані правочини - це правочини з дефектами волі такого правочину та мети.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, який, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваними правочинами.

Відповідні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі №6-1026цс16, у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №707/1541/16-ц та від 06 червня 2018 року у справі №910/19473/17.

Оскільки згідно із ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити - чи є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме правочин.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Таким чином, вимоги про визнання удаваним договору спрямовані на встановлення обставин, які є підставою для вирішення спору та підлягають з`ясуванню судом під час вирішення спору (такі висновки, викладені у пунктах 43, 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.01.2019 у справі N522/14890/16-ц, постанові Верховного Суду від 17.01.2019 у справі №923/241/18).

При чому для задоволення позову необхідно встановити не лише те, що правочин є удаваним, але й наявність порушення цивільного права чи охоронюваного законом інтересу, за захистом яких позивач звернувся до суду.

Аналогічні роз`яснення зазначено у Постанові Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

За змістом п. 25 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

У судовому засіданні представник позивача наголошував на тому, що фактично грошові кошти за продаж квартири позивачами не отримувались, а укладання даного договору було умовою ОСОБА_6 за для надання позивачам грошових коштів у борг та між сторонами фактично було укладено договір застави.

Відповідно до ст. 574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Відповідно до п. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом.

Разом з цим, у судовому засіданні ОСОБА_4 повідомила, що із відповідачем ОСОБА_6 вона знайома багато років та пам`ятає його ще підлітком.

Вона неодноразово зверталась до ОСОБА_6 з питань позичення грошових коштів, про що складалися відповідні договори та заяви, копії яких містяться у матеріалах справи, а саме договір позики від 06.12.2019 року (№1558); додатковий договір від 18.12.2020 року (№1173) до договору позики; договір позики від 05.03.2021 року (№202); додатковий договір від 14.03.2021 року (№525) до договору позики; договір від 21.09.2021 року (№914) до договору позики; додатковий договір від 21.12.2021 року (№120) до договору позики; додатковий договір від 16.12.2022 року (№313) до договору позики; договір позики від 17.06.2022 року (№315); договір позики від 16.12.2022 року (№730);

Позивачці ОСОБА_4 було відомо, що ОСОБА_6 у 2019 році був власником агентства нерухомості.

Також позивачка повідомила, що вона чітко усвідомлювала про укладання саме договору купівлі-продажу квартири № 41 у буд. АДРЕСА_4 та це було її добровільне волевиявлення.

Твердження представника позивачів, що позивачі при укладанні договору купівлі-продажу квартири не отримали грошових коштів спростовується наступним.

Так ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 18.02.2025 року за клопотанням представника позивачів було витребувано у АТ «БАНК ВОСТОК» інформацію щодо банківських рахунків, відкритих на ім`я ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а саме дані про рух коштів та платіжні операції за 06.12.2019 року, з метою встановлення фактичних обставин отримання або неотримання коштів за договором купівлі-продажу від 06.12.2019 року.

На виконання ухвали Хаджибейського районного суду м. Одеси від 18.02.2025 року АТ «БАНК ВОСТОК» надало до суду відповідь від 10.03.2025 року, з якої вбачається, що в АТ «БАНК ВОСТОК», рахунок № НОМЕР_1 , у національній валюті, відкрито на ім`я ОСОБА_4 , РНОКПП - НОМЕР_2 . Дата та час відкриття рахунку: ІНФОРМАЦІЯ_1 , 09:42:16.

06.12.2019 р., о 16:12:04 на рахунок № НОМЕР_1 у національній валюті, згідно платіжного доручення № 320476 від 06.12.2019р., відбулась фінансова операція по безготівковому зарахуванню коштів в сумі 342 600,00 гривень. Платник: ОСОБА_13 , РНОКПП НОМЕР_3 .

06.12.2019 р., о 16:17:15 касиром відділення №33 ОСОБА_14 здійснено видачу грошових коштів за видатковим документом № 95636 на суму 342 600,00 грн. Отримувач: ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

- рахунок № НОМЕР_4 у національній валюті, відкрито на ім`я ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 . Дата та час відкриття рахунку ІНФОРМАЦІЯ_1 , о 10:10:05; 06.12.2019р., о 16:11:55 на рахунок № НОМЕР_4 у національній валюті, згідно платіжного доручення № 320479 від 06.12.2019р., відбулась фінансова операція по безготівковому зарахуванню коштів в сумі 114 200,00 гривень. Платник: ОСОБА_13 , РНОКПП НОМЕР_3 .

06.12.2019р., о 16:14:24 на рахунок № НОМЕР_4 у національній валюті, згідно платіжного доручення №320482 від 06.12.2019р., відбулась фінансова операція по безготівковому зарахуванню коштів в сумі 114 200,00 гривень. Платник: ОСОБА_13 , РНОКПП НОМЕР_3 . 06.12.2019 р., о 16:17:15 касиром відділення №33 ОСОБА_14 здійснено видачу грошових коштів за видатковим документом № 95662 на суму 114 200,00 грн. отримувач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ). 06.12.2019 р., о 16:17:15 касиром відділення №33 ОСОБА_14 здійснено видачу грошових коштів за видатковим документом № 95650 на суму 114 200,00 грн. отримувач: ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_5 ).

Загальна сума проведених фінансових операцій складає 571000,00 грн., яка співпадає з вартістю квартири зазначеною в оспорюваному договорі купівлі продажу.

Отже суд критично відноситься до тверджень представника позивача щодо неотримання коштів за відчужену квартиру та викладені в позові обставини не знайшли свого підтвердження в суді.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Судом не установлено, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на момент укладення оспорюваного договору вчинили правочин для приховання іншого правочину, оскільки, укладаючи вищевказаний договір, вони усвідомлювали їх істотні умови і правові наслідки їх укладення, виконали повністю умови договору, протилежного суду не доведено.

До укладення договорів нотаріусом учасників угоди було попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені сторонами правочини, що підтверджується змістом оспорюваного договору, підписаного позивачами.

В договорі купівлі-продажу квартири від 06.12.2019 року зазначено, що сторони договору стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, договір спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, їх волевиявлення є вільним і відповідає їхній внутрішній волі, договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, договір не вчиняється під впливом тяжких для продавця обставин і вкрай невигідних для нього умовах, договір не є наслідком зловмисної домовленості сторін за договором.

Доводи представника позивачів, що його довірителі не отримували коштів за договором купівлі-продажу належними, допустимими та переконливими доказами не підтверджені, а навпаки спростовуються отриманою відповіддю з АТ «БАНК ВОСТОК».

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦП К України).

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Оскільки позивачами не доведено того, що воля сторін оспорюваного правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, наявність мети приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені правочином, спірні угоди є нотаріально посвідчені, умови їх виконані, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання спірного договору удаваним.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним позивач має довести, факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин, настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Тобто воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а оскільки відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору та з`ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. (Постанова Верховного Суду від 18.11.2020 року у справі № 357/3132/15-ц).

У підтвердження своїх позовних вимог стороною позивача не надано належних доказів та не доведено суду викладені обставини.

В даному випадку достовірно встановлено, що позивачі були обізнаними про те, що вони здійснили відчуження своєї квартири і не вважали своє право порушеним протягом тривалого періоду, починаючи з 06.12.2019 року.

З огляду на те, що судом не встановлено законних підстав для задоволення вимоги про визнання договору купівлі - продажу від 06.12.2019 року удаваним, всі інші вимоги також задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, аналізуючи наведені докази, даючи їм оцінку в їх сукупності, з урахуванням вищевказаних обставин, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи у справі докази в цілому, так і кожний доказ, який міститься у справі, з урахуванням принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи справу в межах заявлених вимог, з урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову через його необґрунтованість.

Щодо судових витрат.

Позивачами при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 5710,00 грн.

У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати залишаються за позивачами.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,209,212, 213, 215,294-296 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , про визнання договору удаваним, скасування рішення про державну реєстрацію прав, визнання договору недійсним, визнання права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання до Одеського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання - після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Повне судове рішення складено 11 грудня 2025 року.

Суддя: Д.Д. Громік