Провадження 2/127/5192/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі головуючого судді Горбатюка В.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.08.2024 відбулась ДТП за участю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , внаслідок порушення водієм ОСОБА_2 п.п. 10.1, 10.4 ПДР України.

Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 03.12.2024 у справі №128/4109/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу.

У грудні 2024 року позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, за участю третіх осіб без самостійних вимог за участю третьої особи Вітюка про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Суд задовольнив позов частково: стягнув матеріальну шкоду в розмірі 252519,05 грн, витрати з примусової евакуації автомобіля з місця ДТП в розмірі 2500 грн, стягнув витрати за проведення експертного дослідження в розмірі 3820,32 грн. та професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн, а у частині стягнення моральної шкоди суд постановив відмовити.

Однак позивач вказує, що внаслідок вчиненої ДТП йому було завдано моральної шкоди, яку він оцінює у сумі 40 000 гривень виходячи з такого. Зазначає, що через пошкодження автомобіля позивач був позбавлений можливості ним користуватись фактично рік, що призвело до вимушених змін у його житті. Факт пошкодження автомобіля внаслідок ДТП однозначно спричиняє, по-перше, переживання через пошкодження майна (транспортного засобу); дискомфорт, незручності, зміну життєвих планів через неможливість володіння та використання транспортного засобу у власних потребах, необхідності докладати додаткових зусиль для вирішення щоденних проблем без автомобіля; необхідність вживати заходів для його відновлення, займатись пошуком СТО, майстрів, запчастин, тощо. Під час самого моменту зіткнення, позивач пережив складні емоційні відчуття та страх за своє життя, оскільки неправомірні дії відповідача під час керування джерелом підвищеної небезпеки на відповідні швидкості збільшують ризики отримання шкоди здоров`ю та життю. Після потужного зіткнення позивач і отримав легкі тілесні ушкодження (вдарившись грудною кліткою об кермо та інші незначні ушкодження), але відмовившись від надання медичної допомоги, щоб залишитись на місці пригоди задля належного його оформлення, а також перебуваючи лікарем, самостійно зміг надати собі медичну допомогу. Також, окрім зазначеного стресу та негативних емоцій, позивач перебував на місці пригоди орієнтовно до 04.00 ночі, доки завершились усі слідчі дії, так як саме ДТП трапилось біля 23.00 год., що додатково пригнічувало стан позивача перебувати фактично усю ніч на місці пригоди.

Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, які позивач зазнав внаслідок ДТП, в тому числі через пошкодження його автомобіля, який має істотну цінність як засіб пересування, без якого було обмежене вільне і швидке пересування, призводило до незручностей, що призводить до втрати душевного покою, дратівливості, погіршення самопочуття, які позивач оцінює в 40000 грн.

Крім того, позивач змушений був доводити свою невинуватість та відвідувати судові засідання по розгляду адміністративних матеріалів відносно ОСОБА_2 . Також вказує, що розгляд справи про стягнення матеріальної шкоди з роботодавця ОСОБА_2 тривав з 27.12.2024 по 16.07.2025 (майже сім місяців). Тобто, позивач майже рік позбавлений можливості користуватись своїм транспортним засобом з причин що не залежали від його волі

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 серпня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін з роз`ясненням процесуальних прав учасників справи, зокрема, щодо надання у визначені строки відповідачем відзиву на позов, а позивачем письмової відповіді на такий відзив.

Через систему Електронний суд 28.08.2025 відповідач надіслав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вказує, що твердження позивача про його нервові переживання, пов`язанні з доведенням його невинуватості у Вінницькому районному суді Вінницької області повністю спростовується тим, що до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП притягувався ОСОБА_2 , а не позивач, також ОСОБА_2 подав заяву про визнання вини, а рішення суду не оскаржував.

Також заперечує доводи позивача, що розгляд справи про стягнення матеріальної шкоди з роботодавця ОСОБА_2 тривав з 27.12.2024 по 16.07.2025 року, а тому позивач майже рік був позбавлений можливості користуватись своїм транспортним засобом з причин, що не залежали від його волі. Вказує, що відповідно до ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 09.01.2025 у справі №127/42254/24 розгляд справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП здійснювався в порядку спрощеного позовного провадження, рішення Вінницьким міським судом Вінницької області прийнято 21.04.2025, за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.04.2025 ухвалою від 10.06.2025 справу №127/42254/24 призначено до розгляду на 16.07.2025 року, що не залежало від волі ОСОБА_2 . Крім того, представництво інтересів ОСОБА_1 у справах №128/4109/24 та №127/42254/24 здійснював адвокат Лисий О.В., а тому у позивача не було жодної необхідності приймати участь у судових засіданнях, а понесенні витрати на професійну правничу допомогу були відшкодовані.

Звертає увагу, що немає жодного доказу, які б підтверджували звернення ОСОБА_1 до страхової компанії ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП» з вимогою про виплату страхової суми за шкоду, заподіяну його життю та здоров`ю, моральної шкоди.

Крім того, відповідач зазначає, що позивачем не надано жодного доказу (медичні виписки, довідки) щодо фактично наявних у позивача негативних змін у психологічному чи психічному здоров`ї або підтверджуючих копій документів з приводу негативних проявів, таких як: погіршення самопочування, критичне відношення до себе, психологічний дискомфорт, значне порушення душевного спокою, на які посилається позивач у позовній заяві, а тому відсутні будь-які докази спричинення позивачу моральної шкоди, а саме відсутні конкретні фактори, які вплинули на його психологічний та моральний стан, яких можливостей був позбавлений, яким чином порушено ритм життя позивача.

Також вказував на не співмірність заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу з огляду на те, що представник позивача мав заздалегідь підготовлений позов, так як вже звертався із вимогами про стягнення моральної шкоди у справі 127/42254/24.

Позивач через систему Електронний суд 01.09.2025 надіслав відповідь на відзив у якому просив задовольнити позовні вимоги. Вказав, що позивач не звертався до страхової компанії щодо стягнення моральної шкоди, оскільки таке звернення можливе лише у разі заподіяння тілесних ушкоджень, які у позивача відсутні.

Дослідивши позовну заяву та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач є власником транспортного засобу «TOYOTA RAV-4 HYBRID», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 02.06.2022.

Власником транспортного засобу «Skoda», моделі «Octavia A7», реєстраційний номер НОМЕР_3 , є ГУ HП у Вінницькій області, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 від 25.11.2020.

Відповідно до листа №33288-2024 від 22.11.2024 ГУНП у Вінницькій області на виконання адвокатського запиту № 25 від 15.11.2024 повідомило, що поліцейський сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №3 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області сержант поліції ОСОБА_2 проходить службу в Національній поліції України з 29.11.2022 по теперішній час (наказ Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 29.11.2022 №206 о/с). Відповідно до наказу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області від 05.02.2024 №222 «Про закріплення транспортних засобів» за поліцейським закріплено службовий автомобіль «Skoda Octavia», реєстраційний номер НОМЕР_3 (на синьому фоні).

У відповідь на адвокатський запит від 28.07.2025 ТСЦ МВС №0541 надало інформаційний лист №31/31/0541/786-аз807-2025 від 30.07.2025 про наявність у ОСОБА_1 зареєстрованого транспортного засобу Toyota RAV-4 Hybrid, 2020 року випуску, відповідно до Єдиного реєстру транспортних засобів.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.04.2025 у справі №127/42254/24 позов ОСОБА_1 ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП задоволено частково. Суд постановив стягнути з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області матеріальну шкоду в розмірі 252519,05 грн, витрати з примусової евакуації автомобіля з місця ДТП в розмірі 2500 грн., стягнути судові витрати. В задоволенні решти позову суд відмовив.

Відповідно до постанови Вінницького апеляційного суду від 16.07.2025 рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21.04.2025 у справі №127/42254/24 постановлено залишити без змін.

Частиною другою статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова Пленуму), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму, під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 вказаної Постанови Пленуму, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У вказаній справі встановлено протиправність поведінки відповідача, що спричинило пошкодження майна позивача, що, відповідно до положень ст. 23 ЦК України, є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Проте відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою він перебуває в трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.

Відповідно до статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідальність, у таких випадках, несе винна особа, яка є водієм автомобіля чи особа, яка керувала таким автомобілем і з вини такої сталася ДТП.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Обов`язок відшкодувати шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок.

Потерпілий має подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) сформовано висновок, що аналіз норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв`язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов`язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц та у постановах Верховного Суду: від 23 березня 2020 року у справі № 373/1773/18-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 501/2298/16-ц, від 05 вересня 2018 року у справі № 534/872/16-ц.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки необхідно розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела (постанова Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 914/820/17).

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки не несе відповідальності за завдану шкоду потерпілим особам, якщо вона керувала транспортним засобом у зв`язку з виконанням трудових обов`язків. Така особа, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише в порядку регресу відповідно до статті 1191 ЦК України.

Наявність трудових відносин між володільцем та особою, яка керувала джерелом підвищеної небезпеки має підтверджуватись відповідними доказами, зокрема документами про наявність трудових відносин тощо. На виникнення зобов`язання володільця (власника) транспортного засобу щодо відшкодування заподіяної ним майнової шкоди впливають обставини, такі як: в який саме час було заподіяно шкоду (під час виконання трудових чи службових обов`язків); чи було джерело підвищеної небезпеки надано працівникові в процесі виконання ним трудових обов`язків чи він самовільно, неправомірно використав його в особистих цілях.

Водночас, з наданих суду доказів встановлено, що відповідач на момент вчинення ДТП був поліцейським сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №3 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області та проходив службу в Національній поліції України з 29.11.2022 та згідно з наказом ГУНП у Вінницькій області від 05.02.2024 №222 «Про закріплення транспортних засобів» за ним закріплено службовий автомобіль Skoda Octavia р.н. НОМЕР_3 , керуючи яким відповідач скоїв ДТП.

Також відповідно до відомостей про реєстрацію транспортного засобу власником Skoda Octavia А7 реєстраційний номер 021683 з 10.09.2019 є ГУНП у Вінницькій області.

Так, у п. 6 Постанови Пленуму Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» вказано, що не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не відповідає за збиток перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речовинне право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Таку особу роботодавець може притягнути до відповідальності лише в регресному порядку згідно зі ст. 1191 ЦКУ.

Отже, у цьому випадку ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у справі, оскільки автомобіль Skoda Octavia А7, реєстраційний номер НОМЕР_3 , водій якого, ОСОБА_2 (поліцейський сектору реагування патрульної поліції відділу поліції №3 Вінницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області), визнаний винним у ДТП, перебуває на обліку Головного управління Національної поліції у Вінницькій області.

Визначення відповідачів, предмету та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічні висновки викладені Великою Палати Верховного Суду в постановах від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року в справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року в справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року в справі № 570/3439/16-ц, від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц, від 05 травня 2019 року в справі № 554/10058/17.

Відповідно до ст. 14 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 51 ЦПК України суд має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

Тобто, саме позивач, звертаючись з позовом до суду, визначає коло відповідачів та визначає предмет та підстави позову.

Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Зі змісту зазначених норм права можна виснувати, що залучення у справі співвідповідача і заміна неналежного відповідача належним можливі лише за клопотанням позивача на певній стадії процесу, а саме, до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання.

Однак позивач не заявив суду клопотання про заміну неналежного відповідача на належного. Суд позбавлений можливості з власної ініціативи залучити до участі у справі належного відповідача.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 2-13, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення чи складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 10 грудня 2025 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , АДРЕСА_2 .

Суддя В. В. Горбатюк