_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/6412/25
Провадження № 2/947/1877/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2025 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Огренич І.В.

за участю секретаря Коростій М.В.

представника позивача адвоката Подорожнього А.С.,

представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Копаньова О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , який діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 , 3-я особа: Київська райадміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, зняття з реєстрації, виселення та зустрічним позовом ОСОБА_1 , який діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про встановлення сервітуту,-

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп») звернулось до суду з позовом та в остаточній редакції просив усунути перешкоди у користуванні майном, шляхом визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 , зняти з реєстраційного обліку вказаних осіб, що проживають у зазначеному будинку і виселити їх та інших проживаючих з ними осіб без достатньої правової підстави з наданням іншого постійного жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . При цьому позивач посилається на те, що відповідно до п. 3.1 Кредитного договору № 455-013/ФКВІП-08 від 09.07.2008, виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_2 за цим договором забезпечується іпотекою. А саме, в іпотеку передається житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,0634 га, кадастровий номер :38002:0051. Також виконання позичальником своїх зобов`язань забезпечується порукою, де поручителем виступає ОСОБА_3 . Також 09.07.2008 було укладено іпотечний договір № 455-013/ZФКВІП-08, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку ТОВ «Український промисловий банк» нерухоме майно, а саме: земельну ділянку загальною площею 0,0634 га, кадастровий номер :38:002:0051, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з житловим будинком. Того ж дня, було укладені договори поруки № 455-013/ZФПОР-08/1, ZФПОР-08/2 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_6 , і ОСОБА_3 , за умовами яких останні поручилися перед ТОВ «Український промисловий банк» за належне та своєчасне виконання боржником ОСОБА_2 умов кредитного договору. В подальшому, право вимоги за вказаними вище договорами кредиту, іпотеки та договорами поруки перейшло до ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 30.06.2010 між ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк».

17 вересня 2018 року за результатами проведення електронних торгів ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» стало переможцем та придбало у ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» право вимоги за кредитним договором № 455-013/ФКВІП-08 від 09.07.2008. 25 вересня 2018 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено договір № 767/К купівлі-продажу майнових прав, за яким Продавець передає у власність Покупцеві, а Покупець приймає у власність майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, а саме на чотири вказаних договори. ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», як новий іпотекодержатель, звернуло стягнення на зазначений предмет іпотеки будинок з земельною ділянкою за вказаними договорами, і є їх власником. Оскільки на даний час ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» позбавлено можливості вільно користуватись та розпоряджатись житловим будинком АДРЕСА_1 , так як в ньому без належної на те правової підстави проживають відповідачі, позивач вимушений звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14.02.2025 у справі № 947/11940/21, провадження № 2/947/43/25, виділено в самостійне провадження позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , 3-я особа: Київська райадміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та виселення.

Згідно з протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 17.02.2025, справу № 947/6412/25, провадження 2/947/1877/25, за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , 3-я особа: Київська райадміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та виселення, передано головуючому судді Огренич І.В.

09 квітня 2025 року ОСОБА_1 , який діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 подав зустрічний позов до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про встановлення сервітуту, при цьому посилався на те, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , в якому з 2011 року він постійно мешкає з сином, і були зареєстровані зі згоди попереднього власника в якості членів сім`ї, іншого житла не мають та на праві власності нерухомим майном не володіють. Через їх тривале проживання у спірному житлі, вважають їх виселення невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушення прав на повагу до житла, у зв`язку з чим просить визнати за ним та його сином ОСОБА_5 особистий сервітут, щодо спірного житлового будинку.

26.05.2025 року представник відповідача за зустрічним позовом подав відзив на зустрічну позовну заяву, в якому просив відмовити у його задоволенні, оскільки позивач за зустрічним позовом не є членом сім`ї нового власника будинку ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.06.2025 року, у задоволенні заяви представнику позивача за первісним позовом про застосування заходів забезпечення судових витрат по справі за позовом відмовлено.

Представник позивача за первісним позовом ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» - адвокат Подорожній А.С., у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити, з підстав викладених у відзиві.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Копаньов О.В., первісний позов не визнав, пояснив, що ОСОБА_1 дійсно належить частка квартири в м. Одесі, однак в ній не має ремонту, тому у відповідача з неповнолітнім сином відсутнє інше житло, а переїзд в запропоноване житло порушить їх усталений лад життя, зустрічний позов підтримав у повному обсязі з підстав викладених у ньому, просив задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Главацький Ю.А. у судовому засіданні 09.09.2025 позовні вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» не визнав, в подальшому до судового засідання призначеного на 08.12.2025 не з`явився, повідомлявся, про причини неявки суд не сповістив.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи належним чином, відзиву на позов не надала.

3-я особа: представник Київської районної адміністрації Одеської міської ради до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Згідно зі ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до п. 3.1 Кредитного договору № 455-013/ФКВІП-08 від 09.07.2008 року, виконання Позичальником зобов`язань за цим договором забезпечується іпотекою, в яку передається житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0634 га, кадастровий номер :38002:0051, розташована за адресою АДРЕСА_1 . Також виконання Позичальником своїх зобов`язань забезпечується порукою, де поручителем виступає ОСОБА_3 .

Згідно з предметом іпотечного договору №455-013/ZФКВІП-08 від 09.07.2008 року, ОСОБА_2 передала в іпотеку ТОВ «Український промисловий банк» нерухоме майно, а саме: земельну ділянку загальною площею 0,0634 га, кадастровий номер :38:002:0051, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , житловою площею 36,2 кв.м.

Відповідно до п. 4.4 договору іпотеки, у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачених п.4.1 договору, Іпотекожержатель вправі задовольнити свої вимоги одним з наступних способів: 4.1.1. шляхом набуття права власності на предмет іпотеки Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу. У випадку прийняття Іпотекодержателем Предмету іпотеки у власність, це застереження вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя і цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Для забезпечення вимог кредитного договору 09.07.2008 року були укладені договори поруки №455-013/ZФПОР-08/1 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_6 , і поруки ZФПОР-08/2 між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_3 , які поручилися перед ТОВ «Український промисловий банк» за належне та своєчасне виконання боржником ОСОБА_2 умов кредитного договору.

Право вимоги за вказаними вище договорами кредиту, іпотеки та договорами поруки перейшло до ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 30.06.2010 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ПАТ «Дельта Банк», посвідченого 30.06.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., реєстровий номер 2258.

17 вересня 2018 року за результатами проведення електронних торгів, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» стало переможцем та придбало у ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» право вимоги за кредитним договором № 455-013/ФКВІП-08 від 09.07.2008 року.

25 вересня 2018 року між ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено договір №767/К купівлі-продажу майнових прав, за яким Продавець передає у власність Покупцеві, а Покупець приймає у власність майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому, а саме: Кредитний договір №455-013/ФКВІП-08, укладений з ОСОБА_2 ; Іпотечний договір, від 09.07.2008 року, укладений з ОСОБА_2 ; Договір поруки від 09.07.2008 року, укладений з ОСОБА_6 ; Договір поруки від 09.07.2008 року, укладений з ОСОБА_3

ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», як новий іпотекодержатель, звернуло стягнення на предмет іпотеки за вказаними договорами, а саме - житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею 0,0634 га, кадастровий номер :38002:0051, розташована за адресою АДРЕСА_1 , та зареєструвало право власності в установленому законом порядку.

Верховний суд України у постанові № 520/2358/19 від 08 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Дельта Банк» Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», державного реєстратора комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Морозової О.С., про визнання договору купівлі-продажу майнових прав та договору про відступлення прав за договором іпотеки недійсними, скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрації прав та їх обтяжень, встановив, правомірність набуття права власності ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на земельну ділянку загальною площею 0,0634 га, кадастровий номер :38:002:0051 та житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , проведену державним реєстратором Морозовою О.С. 04 грудня 2018 року та 30 листопада 2018 року.

Згідно зі свідоцтвом про народження, виданим 27.07.2011 року, відділом державної реєстрації цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 304, батьками ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_7 .

З домової книги для прописки громадян, які мешкають за адресою: АДРЕСА_1 , яка розпочата о 2008 році, вбачається, що в зазначеному будинку зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 з 27.10.2008 року, ОСОБА_4 з 27.10.2008 року, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та його син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З довідки № 54 від 23.01.2013 року, виданої головою СН «Золотий берег», за адресою: м. Одеса, вул. Довга, буд. 36, власником якого є ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», зареєстровані та мешкають: ОСОБА_2 , чоловік ОСОБА_6 , донька - ОСОБА_3 , онука - ОСОБА_4 , онук - ОСОБА_1 , правнук - ОСОБА_5 .

Відповідно до акту територіального відділу Служби у справах дітей Одеської міської ради у Київському районі від 22.09.2025 року, складено акт щодо неможливості обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з листом Служби у справах дітей Одеської міської ради № 05/02/9974 від 24.09.2025 року, розглянуто звернення ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про зняття з місця реєстрації неповнолітнього ОСОБА_5 , роз`яснено, що це питання не входить до компетенції Служби.

Згідно з листами № 12/02-17/801 від 20.09.2021 року та № 12/02-17/328 від 13.03.2025 року Василівська сільська рада Болградського району Одеської області повідомила ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», що громада має можливість надати постійне житло з фондів житла площею 52кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , для тимчасового проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 .

Як вбачається з Договору дарування від 25.07.2025 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лічман І.М., ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_4 та ОСОБА_1 у рівних частках кожному квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 117,6 кв.м.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 445835511 від 01.10.2025 року, ОСОБА_1 зареєстрував своє право спільної часткової власності на частки квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 2 ст. 109 ЖК України визначено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Спірний будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не був придбаний відповідачами за рахунок кредиту, що надавався ОСОБА_2 , та на який звернуто стягнення у позасудовому порядку, і визнано за позивачем за первісним позовом право власності.

Згідно із частинами 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 38, 92 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення».

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 362/3042/17 (провадження № 61-21св19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) зазначено, що: «загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом, на переконання Великої Палати Верховного Суду, є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.

При розгляді справи судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 27.10.2008 року, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 та його син ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , вселилися до будинку, який є предметом іпотеки, після укладення Іпотечного договору без дозволу Іпотекодержателя, і такої письмової згоди сторони суду не надали.

Згідно п. 3.1.2. Іпотечного договору Іпотекодавець зобов`язаний не відчужувати предмет іпотеки у будь-який спосіб та не обтяжувати його зобов`язаннями з боку третіх осіб (зокрема, не передавати його в спільну діяльність, оренду, користування, лізинг тощо), не реєструвати на житловій площі зазначеного в цьому договорі садового будинку третіх осіб,

в тому числі малолітніх, неповнолітніх, без отримання на це попередньої письмової згоди Іпотекодержателя.

Вказана умова договору відповідає положенням частини третьої ст. 9 ЗУ «Про іпотеку», згідно яких іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки, передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Отже, реєстрація місця проживання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 з малолітнім на той час сином ОСОБА_5 у спірний будинок відбулася всупереч умов Іпотечного договору та прямій забороні, що міститься у Законі України «Про іпотеку» № 898-IV.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22), реєстрація місця проживання особи з порушеннями вимог закону та договору іпотеки у житлі, яке є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу, що є підставою для виселення такої особи.

Крім того, представник відповідача - адвокат Копаньов О.В., у судовому засіданні, підтвердив, що ОСОБА_1 має інше житло у місті Одесі, в якому не зроблений ремонт, при цьому належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин не надав.

Також судом встановлено, що на праві власності ОСОБА_2 належала квартира, в якій остання вирішила не мешкати, а подарувати її ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , який наполягав в своєму зустрічному позові, що він є членом сім`ї ОСОБА_2 , тому у всіх цих зазначених осіб є для продовження мешкання однією сім`єю власна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Отже, наявні обґрунтовані підстави для задоволення позову про виселення відповідачів із житлового будинку та скасування реєстрації їх місця проживання з наданням їм іншого житла, оскільки в позасудовому порядку звернуто стягнення на спірний будинок, належним власником якого з земельною ділянкою є ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».

З 01.12.2021 набув чинності Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1871-IX), який регулює відносини у сфері надання публічних послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання.

За змістом частини 7 статті 18 цього Закону, зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком від 14 до 18 років здійснюється за згодою її батьків або інших законних представників чи одного з них, крім випадку, передбаченого статтею 15 цього Закону.

За приписами пункту 6 частини першої статті 24 Закону № 1871-IXта пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житлом, що, в свою чергу, є підставою для внесення відповідних змін до реєстру територіальної громади.

У даному випадку, станом на дату розгляду справи, відсутня згода батьків неповнолітнього ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на зняття його із зареєстрованого місця проживання за адресою спірного житла.

При таких обставинах, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони справи як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення первісних позовних вимог.

Щодо зустрічного позову, суд зазначає наступне.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік, вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. У законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.10.2020 у справі №447/455/17 (провадження №14-64цс20) сформувала висновки про основні принципи застосування статті 406 ЦК України.

У вказаній постанові зроблено висновок про те, що при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї щодо захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання відповідача звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК України вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02.12.2020 у справі №337/611/19, від 18.02.2021 у справі №635/7084/16-ц, від 10.03.2021 у справі №686/26093/19-ц, що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах.

Аналогічні висновки наведені в постанові Верховного Суду від 09.03.2021 у справі №565/1499/19, провадження №61-12433св20, в якій зазначено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному житловому приміщенні, було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім`ї наймача приміщення, або ж дня відмови їй у цьому.

Позивачем за зустрічним позовом суду не надані докази на підтвердження заявлених позовних вимог, того, що в будинку АДРЕСА_1 , він зареєстрований зі згоди попереднього власника в якості членів сім`ї, доказів відсутності іншого житла та нерухомого майна, окрім того доводи позивача по зустрічному позову спростовуються інформаційною довідкою № 445835511 від 01.10.2025 року та договором дарування від 25.07.2025 року.

При таких обставинах та з огляду на те, що позов ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» задоволено, позивач за зустрічним позовом з сином зареєстровані в спірному будинку, всупереч умовам іпотечного договору та ЗУ «Про іпотеку», мають на праві власності інше житло, вимоги ОСОБА_1 який діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 задоволенню не підлягають.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 4, 10, 12, 13, 18, 19, 81, 141, 178, 187, 211, 247, 258, 259, 273, 352,354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» - задовольнити

Усунути перешкоди у користуванні майном, шляхом визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1 .

Зняти ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , з реєстраційного обліку осіб, що проживають у будинку АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та інших проживаючих з ними осіб без достатньої правової підстави з наданням іншого постійного жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_2 .

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 4540 (чотири тисячі п`ятсот сорок) гривень.

Зустрічний позов ОСОБА_1 , який діє в свої інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» про встановлення сервітуту - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Повний текст рішення складено та підписано 18.12.2025.

Суддя І. В. Огренич