ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 грудня 2025 року

м. Харків

справа № 619/2316/23

провадження № 22-ц/818/4374/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Пилипчук Н.П.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.

за участю секретаря: Львової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за заявою представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Головченко Еліс Анатоліївни про перегляд заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 липня 2023 року, ухваленого у справі за позовом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника Головченко Еліс Анатоліївни на ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 24 червня 2025 року, постановлену під головуванням судді Болибока Є.А.,-

В С Т А Н О В И В :

08 червня 2023 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 13.03.2012 у розмірі 61 689,02 грн станом на 20.02.2023.

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19 липня 2023 року позов задоволено повністю.

09 червня 2025 року до суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Головченко Е.А. про поновлення пропущеного строку для подання заяви про перегляд заочного рішення та скасування заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 липня 2023 року.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 24 червня 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Головченко Е.А. про перегляд заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 липня 2023 року по справі № 619/2316/23 залишено без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявником не надано належних доказів та підтвердження поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення. Звертаючись до суду із заявою про поновлення строку, не наведено жодної поважної причини пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суду.

На вказане судове рішення ОСОБА_1 в особі адвоката Головченко Е.А. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що з повним текстом судового рішення відповідач ознайомилася через свого представника- адвоката Головченко Е.А. лише 02.06.2025 року. ОСОБА_1 виїхала з України, 28.08.2023 року в`їхала на територію України і через два дні 30.08.2023 року знов виїхала за межі України, де і перебуває по теперішній час (Данія). Даний доказ був повністю проігнорований судом першої інстанції і перебування відповідачки за кордоном з 30.08.2023 року по даний час до уваги взято не було. Вважає, що факт перебування за кордоном у день проголошення судового рішення не може бути причиною позбавлення особи права на перегляд заочного рішення у порядку, визначеному цивільним процесуальним законодавством.

Представником АТ КБ "Приватбанк" подано відзив, в якому апеляційну скаргу вважає безпідставною, необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, а ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 24 червня 2025 року такою, що ґрунтується на засадах верховенства права, законною і обґрунтованою. Звертає увагу на те, що матеріалами справи підтверджено, що відповідач була обізнана щодо перебування у провадженні суду цивільної справи № 619/2316/23. Ці обставини свідчать, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що заявлені представником відповідача підстави для поновлення строку є необґрунтованими та безпідставними.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Цивільний процесуальний кодекс України встановлює для відповідача особливий порядок оскарження заочного рішення - шляхом подання до суду, що його ухвалив, заяви про перегляд цього рішення (стаття 284 ЦПК України), а також загальний порядок - апеляційне оскарження (частина 4 статті 287 ЦПК України).

Вимоги до форми та змісту заяви про перегляд заочного рішення, передбачені статтею 285 ЦПК України, при цьому стаття 284 ЦПК України чітко вказує на строк звернення до суду з такою заявою.

Відповідно до частини 2 статті 284 ЦПК України заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (частини 3, 4 статті 284 ЦПК України).

Тобто суд зобов`язаний перевірити дотримання відповідачем вимог статей 284, 285 ЦПК України, зокрема в частині строку подання заяви про перегляд заочного рішення, до прийняття такої заяви до розгляду. Суд не наділений правом, оминувши процесуальну дію щодо встановлення дотримання або порушення заявником строків звернення до суду, перейти до розгляду заяви по суті.

Окремо ЦПК України встановлює наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, суд зобов`язаний залишити без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (частина друга статті 126 ЦПК України).

Наслідки пропуску процесуальних строків на вчинення процесуальних дій передбачені у статті 126 ЦПК України. Відповідно до частини першої цієї статті із закінченням встановленого законом або судом строку втрачається право на вчинення процесуальних дій. Таке право втрачається в силу закону, тому не потребує додаткового визнання судом. Суд лише констатує пропуск процесуального строку та відсутність поважних причин для його поновлення, якщо була подана заява про поновлення такого строку.

Отже, правило частини 2 статті 126 ЦПК України треба розглядати у сукупності з нормами статті 127 цього Кодексу, якою встановлено процедуру поновлення пропущеного строку. Тобто законодавець у частині 2 статті 126 ЦПК України під формулою «крім випадків, передбачених цим Кодексом» насамперед мав на увазі застосування норм статті 127 ЦПК України щодо поновлення строку за наявності поважних причин. Крім того, формулу «крім випадків, передбачених цим Кодексом» потрібно розуміти так, що процесуальний закон може передбачати випадки, коли законодавець у певній нормі надав імперативну вказівку про те, що суд не має права залишати без розгляду заяву, подану з пропуском строку на її подачу.

За загальним правилом пропуск процесуальних строків має наслідком втрату права на вчинення процесуальної дії, а для суду настає обов`язок застосувати передбачені ЦПК України наслідки подання документів після закінчення процесуальних строків. Під залишенням документів без розгляду треба розуміти відмову суду давати правову оцінку поданому з пропуском строку документу.

Зміст статей 284, 286, 287 ЦПК України не дає підстав для висновку, що у їх нормах міститься інакший порядок дій суду, ніж той, що встановлений у статтях 126, 127 цього Кодексу.

Отже встановлений частиною 2 статті 284 ЦПК України строк на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення є одним з інструментів забезпечення принципу правової визначеності, адже право відповідача на доступ до суду апеляційної інстанції при заочному розгляді справи місцевим судом не є абсолютним та забезпечується за умови дотримання ним порядку та строку звернення до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення.

У постанові від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24) Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків сформульованих у її постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 (провадження № 14-74цс21), навела такі висновки щодо застосування положень статей 126, 127 ЦПК України в сукупності зі статтями 284, 286, 287 цього Кодексу:

- передбачені частиною 3 статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не застосовуються у ситуації пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення;

- оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та наявності підстав для його поновлення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини 2 статті 126 ЦПК України, а не залишення її без задоволення.

Отже Велика Палата Верховного Суду з огляду на здійснений нею відступ від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16 (провадження № 14-74цс21), констатувала наявність у суду першої інстанції повноважень на залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду з підстав пропуску відповідачем строку на звернення до суду та відсутності передумов для його поновлення судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 454/1883/22 (провадження № 14-117цс23) зазначено, що «процесуальним законодавством, чинним на час ухвалення рішення судом першої інстанції, передбачено два способи надсилання судового рішення - шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення та в електронній формі - через «Електронний кабінет», у тому числі шляхом направлення листа на офіційну електронну пошту засобами підсистем ЄСІТС у випадках, передбачених пунктом 37 глави 2 розділу ІІІ Положення про ЄСІТС.

Надсилання судового рішення в той чи інший спосіб учаснику справи є процесуальним обов`язком суду. Відомості про вручення (доставлення) рішення суду учаснику справи містяться у розписці про вручення, у повідомленні про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи, у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення, а також у документах, визначених пунктами 4, 5 частини 6 статті 272 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції). У разі відсутності таких відомостей судове рішення вважається не врученим. Бажання учасника справи (фізичної особи) зазначити у скарзі (заяві) свою особисту електронну адресу, свідчить лише про бажання особи отримувати кореспонденцію від суду додатковим засобом зв`язку, та не звільняє суд обов`язку виконувати вимоги закону, зокрема щодо надіслання рішення суду у порядку, передбаченому статтею 272 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції)»

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2023 року у справі № 591/3717/21 (провадження № 61-734св22), на яку посилається відповідач у касаційній скарзі, зазначено, що «повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи та не свідчить про відмову сторони від одержання повістки».

У справі, що переглядається суд відмов у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення процесуальних строків для звернення з заявою про перегляд заочного рішення суду та залишив вказану заяву без розгляду, оскільки відповідач була обізнана про перебування у провадженні суду цивільної справи № 619/2316/23 та не була позбавлена можливості своєчасно звернутись із заявою про перегляд заочного рішення.

Матеріали справи свідчить, що 24 травня 2023 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до розгляду на 09 год 00 хв 21 червня 2023 року. Запропоновано відповідачу подати до суду відзив у строк до 14 червня 2023 року.

На адресу зареєстрованого місця проживання відповідача судом направлено рекомендованою кореспонденцією судову повістку разом з копіями відповідних документів, яку отримано 01.06.2023. (а.с. 66)

20 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про відкладення розгляду справи для надання їй часу для укладення угоди з адвокатом, у зв`язку з чим судове засідання було відкладено на 10 год 00 хв 19 липня 2023 року. (а.с. 67)

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, судова повістка ОСОБА_1 у судове засідання, призначене на 10 год 00 хв 19 липня 2023 року вручена 29.06.2023. (а.с. 70)

У судове засідання 19 липня 2023 року відповідач ОСОБА_1 не з`явилася, причину неявки суду не повідомила. З поясненнями чи запереченнями (відзивом на позов) щодо позовних вимог відповідач до суду у визначений судом строк також не зверталася.

Відтак, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи відповідно до вимог ЦПК України та обізнана про існування в суді цивільної справи № 619/2316/23.

19 липня 2023 року судом ухвалене заочне рішення, яким позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість в розмірі 61 689,02 грн, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 684,00 грн.

Копія заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 липня 2023 року повернулася на адресу суду. (а. с. 77)

30 травня 2025 року представником відповідача подано заяву про надання доступу до матеріалів справи для ознайомлення. (а.с. 85)

Заяву про перегляд заочного рішення представником відповідача ОСОБА_1 подано лише 09 червня 2025 року, тобто з пропуском 20 денного строку.

Обґрунтовуючи наявність підстав для поновлення строку на подання заяви сторона відповідача посилалась на постійне проживання і перебування за кордоном з 28.06.2023 року.

У разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку.

Поважними причинами можуть визнаватись лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтвердженні належними доказами.

Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Перелік поважних причин, які враховуються для поновлення пропущеного строку, законом не встановлено, вони визначаються у кожному конкретному випадку, виходячи з певних обставин, які мають юридичне значення.

Відповідно до положення статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, згідно з якою кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Як зазначив Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Німеччини» (Тeuschler v. Germany).

Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Цивільним процесуальним кодексом України певних процесуальних дій. Інститут строків в цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільних відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Також необхідно зазначити, що судом досліджуються підстави для поновлення строку звернення до суду виключно з ініціативи та в межах наведених доводів особи, яка подала заяву. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

У пункті 47 рішення у справі «Устименко проти України» суд зазначив, що рішення про поновлення строку на оскарження може порушити принцип правової визначеності та свобода розсуду судів при вирішенні питання про поновлення не є необмеженою. У кожному випадку суди мають встановлювати, чи виправдовують причини поновлення строку на оскарження втручання у принцип остаточності судового рішення.

Дотримання строків є однією з гарантій додержання у суспільних відносинах принципу правової визначеності, як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся із скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними.

Відповідного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 16 березня 2021 року (справа № 626/2450/14-ц).

Карантинні обмеження та перебування за кордоном не є поважними причинами для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, якщо спадкоємець мав можливість подати заяву через консульські установи, поштою або електронним повідомленням. Поважними причинами пропуску строку є лише ті, що пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій щодо прийняття спадщини.

На це вказав Касаційний цивільний суд Верховного Суду у постанові від 26 березня 2025 року по справі 522/18483/21.

Відтак, ОСОБА_1 , перебуваючи за кордоном, не була позбавлена можливості подати заяву поштою або електронними засобами.

У даному випадку ОСОБА_1 ініціювала перегляд заочного рішення у справі, про розгляд якої знала і була належним чином повідомлена судом.

Крім того, скаржник до червня 2025 року не цікавилася рухом справи, про що свідчить відсутність її звернень до суду з метою отримання інформації про постановлене рішення за наслідками розгляду позовної заяви банку, недобросовісність дій останньої порушує права інших учасників розгляду щодо можливості вирішення спору.

Пасивна поведінка ОСОБА_1 , яка знала про перебування справи у провадженні суду, в якій вона має статус відповідача, виключає визнання причин пропуску строку поважними.

Зважаючи на обізнаність ОСОБА_1 про розгляд справи в суді, колегія суддів не вбачає підстав вважати вказані причини поважними.

Отже, встановивши відсутність у ОСОБА_1 об`єктивних непереборних труднощів для подання заяви про перегляд заочного рішення в строки, визначені частиною 2 статті 284 ЦПК України, та відсутність безумовних підстав для поновлення строку на звернення до суду з такою заявою, передбачених у частині 3 статті 284 цього Кодексу, суд першої інстанції, дійшов законного і обґрунтованого висновку про залишення заяви представника відповідача про перегляд заочного рішення без розгляду на підставі статті 126 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Ухвалу Дергачівського районного суду Харківської області від 24 червня 2025 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина