Провадження № 2/554/852/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2025 року м. Полтава

Шевченківський районний суд міста Полтави в складі:

головуючого судді - Тімошенко Н.В.,

при секретарі Тоцької К.А.,

за участю представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Лаєвської М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів у рахунок повернення завдатку за договором про намір укласти договір купівлі-продажу квартири від 22 лютого 2022 року, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2022 року до Октябрського (нині - Шевченківського) районного суду м. Полтави надійшла позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у розмірі, еквівалентному 30 000 доларів США.

До позовної заяви позивачка додала заяву про забезпечення позову.

Позивач ОСОБА_3 у своїй позовній заяві стверджує наступне, що 22 лютого 2022 року між нею (як покупцем) та відповідачем ОСОБА_1 (як продавцем) у місті Харкові було укладено договір про намір укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з умовами вказаного договору загальна вартість квартири була визначена сторонами у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) доларів США.

Позивач передала відповідачу завдаток (аванс) у розмірі 30 000 (тридцять тисяч) доларів США як часткову оплату вартості квартири та на підтвердження серйозності своїх намірів щодо придбання вказаного нерухомого майна.

Основний договір купівлі-продажу квартири мав бути укладений сторонами не пізніше 26 вересня 2022 року з нотаріальним посвідченням та подальшою державною реєстрацією права власності на нерухоме майно.

У разі ухилення відповідача-продавця від укладення основного договору купівлі-продажу, завдаток підлягав поверненню покупцю у подвійному розмірі відповідно до положень статті 570 Цивільного кодексу України.

Позивач стверджує, що відповідач ОСОБА_1 протягом встановленого договором строку (до 26 вересня 2022 року) ухилилася від укладення основного договору купівлі-продажу квартири, не з`явилася до нотаріуса для посвідчення договору, не вчиняла жодних дій, спрямованих на виконання взятих на себе зобов`язань за попереднім договором.

У зв`язку з викладеним, позивач просить суд задовільнити позовні вимоги, відповідно до яких.

Стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі, еквівалентному 30 000 (тридцять тисяч) доларів США у гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на день виконання рішення суду.

Стягнути з відповідача три проценти річних (3% річних) від простроченої суми, нараховані відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України, починаючи з дати прострочення виконання зобов`язання до дати фактичного виконання рішення суду.

Стягнути з відповідача судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом даної справи, включаючи сплачений судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 06.10.2022 року позовну заяву передано судді Тімошенко Н.В. (справа №554/11009/22, провадження № 2/554/4830/2022).

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 06.10.2022 року заяву про забезпечення позову передано судді Тімошенко Н.В. (справа №554/11009/22, провадження № 2-з/554/132/2022).

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів у розмірі 30 000 доларів США за договором про намір укласти договір купівлі-продажу квартири від 22 лютого 2022 року.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2022 року задоволено заяву позивача та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1

21.11.2022 року від відповідачки надійшов відзив на позову заяву ОСОБА_2 ..

05.10.2023 року представник відповідачки ОСОБА_4 подала до суду відзив на позову заяву ОСОБА_2 ..

Відповідач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Лаєвська Марина Леніківна категорично не визнали позовні вимоги та заперечили проти їх задоволення з наступних підстав.

Фактична неможливість укладення договору у заявлений час та місце Відповідач ОСОБА_1 надала суду належний та допустимий доказ - довідку Державної прикордонної служби України, яка беззаперечно підтверджує, що вона перебувала за межами України з 08 лютого 2022 року по 06 червня 2022 року включно.

Таким чином, відповідач фізично не могла укласти договір 22 лютого 2022 року в місті Харкові, як зазначено у представленому позивачем документі.

Відповідач наголошує, що сторони між собою особисто не знайомі, ніколи не зустрічалися та не укладали жодних договорів.

Правові підстави нікчемності договору відповідно до частини першої статті 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу нерухомого майна (житлового будинку, квартири) укладається у письмовій формі та підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно з частиною першою статті 635 Цивільного кодексу України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Оскільки основний договір купівлі-продажу квартири вимагає нотаріального посвідчення, попередній договір також мав бути нотаріально посвідчений.

Представлений позивачем договір про намір укласти договір купівлі-продажу квартири від 22 лютого 2022 року не був нотаріально посвідчений, що відповідно до частини першої статті 220 Цивільного кодексу України робить його нікчемним.

Нікчемний правочин не створює жодних юридичних наслідків з моменту його вчинення (стаття 236 ЦК України) та не може слугувати підставою для виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відсутність доказів передачі грошових коштів, позивач ОСОБА_2 не надала суду жодних документальних доказів, які б підтверджували факт фактичної передачі грошових коштів відповідачу ОСОБА_1 у заявленому розмірі 30 000 доларів США.

У матеріалах справи відсутні банківські документи про перерахування коштів, розписки про отримання готівкових коштів, підписані відповідачем або ії уповноваженим представником, свідчення очевидців передачі коштів, будь-які інші належні та допустимі докази, що підтверджують факт виконання позивачем своїх зобов`язань за договором, передачі грошових коштів.

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач не виконала свого обов`язку доказування ключового факту

За заявою ОСОБА_1 до органів Національної поліції України були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про факт можливої підробки документів, а саме договору купівлі-продажу квартири від 22.02.2022 року, довідки МСЕК серіi 10 AAA № 728367.

За результатами перевірки встановлено, що довідка МСЕК серії 10 АAА № 728367 від 13.10.2011 року не відповідає нумерації бланків суворого обліку медико- соціальної експертної комісії, а ОСОБА_2 не проходила медико-соціальну інвалідністю, експертну комісію та не перебуває в офіційній базі даних як особа з інвалідністю.

Зазначені обставини ставлять під сумнів достовірність усіх документів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог.

Завдатком, згідно зі статтею 570 Цивільного кодексу України, є грошова сума, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

Відповідно до положень статей 546, 548 ЦК України, завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами з дотриманням усіх вимог законодавства щодо форми та змісту. У разі, якщо договір, який би відповідав вимогам закону, тобто нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу чи попередній договір, укладено не було, передана грошова сума, незалежно від її назви у будь-яких документах, вважається авансом (авансовим платежем).

Аванс не виконує забезпечувальної функції та підлягає поверненню лише у однократному розмірі, в якому він був наданий, але не у подвійному розмірі, як це передбачено для завдатку.

Однак, оскільки факт передачі коштів не доведений, питання їх правової кваліфікації не має практичного значення для вирішення даної справи.

На підставі викладеного, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 повністю та стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 05.02.2024 року позовна заява ОСОБА_2 була залишена без розгляду.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 05.02.2024 року заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 07.10.2022 року скасовані.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 21 травня 2024 року ухвала Октябрського районного суду м. Полтави від 05.02.2024 року про залишення позовної заяви ОСОБА_2 без розгляду, скасована, справа направлена для продовження розгляду.

В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, надавши заяву про розгляд справу у їх відсутності.

Відповідачка подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності.

Представник відповідачки в судовому засіданні підтримала свої заперечення та прохала відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши подані докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд встановив наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Позивачка надала суду разом з позовною заявою копію Договору про намір укласти договір купівлі-продажу квартири від 22 лютого 2022 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , в якому як місце укладення зазначено місто Харків.

Відповідачем надано суду довідку Державної прикордонної служби України 07.02.2022 року № 91Ф-11492-17160, яка підтверджує, що ОСОБА_1 перебувала за межами України у період з 08 лютого 2022 року по 06 червня 2022 року включно.

Зазначена довідка є офіційним документом державного органу, складеним у межах його повноважень на підставі даних інформаційних систем прикордонного контролю, що фіксують факти перетину державного кордону України громадянами.

Позивач не надала суду жодних доказів, які б спростовували дані, викладені у довідці Держприкордонслужби, або пояснювали можливість укладення договору 22 лютого 2022 року в місті Харкові за відсутності відповідача на території України.

Позивач також не надала пояснень щодо того, чи був договір укладений за допомогою представника відповідача, за наявності нотаріально посвідченої довіреності, дистанційно або іншим способом, що передбачений законодавством.

Таким чином, суд встановлює, що фактичні обставини, викладені у представленому договорі дата та місце його укладення, не відповідають об`єктивним даним враховуючи перебування відповідача за межами України у зазначений період часу.

Відповідно до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач стверджує, що передала відповідачу грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, однак не надала суду жодних документальних доказів на підтвердження цього факту.

У матеріалах справи відсутні банківські документи (платіжні доручення, виписки з рахунків), які б свідчили про переказ коштів з рахунку позивача на рахунок відповідача, розписка про отримання готівкових коштів, підписана відповідачем ОСОБА_1 або її уповноваженим представником, за наявності нотаріально посвідченої довіреності з правом отримання грошових коштів, показання свідків, які були присутні при передачі коштів та могли б підтвердити цей факт, будь-які інші належні та допустимі докази передачі значної грошової суми.

Відповідач заперечує факт отримання будь-яких грошових коштів від позивача.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може встановити факт передачі грошових коштів виключно на підставі тверджень позивача без належних доказів, що підтверджують ці твердження.

Враховуючи значний розмір заявленої до стягнення суми 30 000 доларів США, суд зазначає, що для доведення факту передачі таких коштів позивач мала надати належні документальні докази, зокрема банківські документи або розписку, складену з дотриманням вимог статті 81 ЦПК України щодо допустимості доказів.

За відсутності таких доказів суд не може дійти висновку про те, що передача грошових коштів у заявленому розмірі мала місце.

Незважаючи на недоведеність факту передачі коштів, суд вважає за необхідне надати правову оцінку представленому позивачем договору.

Спірний документ від 22 лютого 2022 року, хоча й названий «Договір про намір укласти договір купівлі-продажу квартири», за своїм змістом містить усі істотні умови майбутнього договору купівлі-продажу нерухомого майна, а саме чітко визначений предмет договору квартира АДРЕСА_1 , повна ціна майбутнього договору 50 000 доларів США, строк для укладення основного договору: не пізніше 26 вересня 2022 року, порядок розрахунків 30 000 доларів США - завдаток при підписанні попереднього договору, 20 000 доларів США - при нотаріальному посвідченні основного договору права та обов`язки сторін щодо укладення основного договору, відповідальність сторін у разі невиконання зобов`язань.

Пунктом 5.1 Договору передбачено, що Попередній договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами, і діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за ним.

Таким чином, представлений документ за своєю правовою природою є попереднім договором у розумінні статті 635 Цивільного кодексу України, оскільки містить волевиявлення сторін щодо обов`язку укласти в майбутньому основний договір купівлі-продажу на визначених умовах.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Оскільки основний договір купівлі-продажу квартири підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, попередній договір також мав бути нотаріально посвідчений відповідно до вимог статті 635 ЦК України.

Представлений позивачем договір не був нотаріально посвідчений, що підтверджується відсутністю на ньому посвідчувального напису нотаріуса, печатки та реєстрації у реєстрі нотаріальних дій.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Таким чином, спірний договір про намір укласти договір купівлі-продажу квартири від 22 лютого 2022 року є нікчемним правочином через недотримання обов`язкової нотаріальної форми, встановленої законом для попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Згідно зі статтею 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана правочину повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього.

Однак, суд зазначає, що застосування наслідків недійсності правочину у вигляді повернення сторонами один одному всього одержаного за правочином (реституція) можливе лише за умови доведення факту передачі майна або грошових коштів.

У даній справі позивач не довела факт передачі грошових коштів відповідачу, тому відсутні підстави для застосування наслідків недійсності правочину у вигляді повернення коштів.

Позивач стверджує, що передані кошти є завдатком, який у разі ухилення продавця від укладення договору підлягає поверненню у подвійному розмірі відповідно до статті 570 ЦК України.

Однак, суд зазначає наступне , відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.

У разі сумніву щодо того, чи є сума, що сплачена при укладенні договору, завдатком, вона вважається сплаченою в рахунок належних з боржника платежів.

Якщо договір припиняється до початку його виконання за згодою сторін або у зв`язку з неможливістю виконання, завдаток має бути повернений.

У разі невиконання договору стороною, яка дала завдаток, вона його втрачає.

У разі невиконання договору стороною, яка одержала завдаток, вона зобов`язана сплатити другій стороні подвійну суму завдатку.

Крім того, сторона, яка відповідальна за невиконання договору, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки з врахуванням одержаного завдатку або його подвійної суми.

Завдаток виконує три функції платіжну (є частиною загальної суми, яка підлягає сплаті за договором), доказову (підтверджує факт укладення договору), забезпечувальну (стимулює сторони до належного виконання зобов`язання).

Однак, згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України, завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами з дотриманням усіх вимог законодавства.

Верховний Суд України у постанові від 13 лютого 2013 року у справі № 6-176цс12, а також Верховний Суд у постановах від 17 червня 2021 року у справі № 711/5065/15-ц та від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 сформували правову позицію, згідно з якою оскільки договір купівлі-продажу нерухомості не був укладений у формі, що відповідає вимогам законодавства, не був нотаріально посвідчений, передана грошова сума, незалежно від її назви у розписці, є авансом, а не завдатком, і підлягає поверненню особі, яка його сплатила, в однократному розмірі.

Аванс не виконує забезпечувальної функції та не тягне за собою наслідків, передбачених статтею 570 ЦК України для завдатку. Аванс підлягає поверненню в однократному розмірі незалежно від того, з чиєї вини не відбулося укладення основного договору.

Таким чином, навіть у разі доведення факту передачі грошових коштів, їх правова кваліфікація була б визначена як аванс (авансовий платіж), а не завдаток, що виключає можливість стягнення подвійної суми.

Однак, як уже було зазначено вище, позивач не довела факт передачі грошових коштів відповідачу, тому питання правової кваліфікації цих коштів має теоретичний характер і не впливає на висновки суду у даній справі.

Оцінюючи подані докази та встановлені обставини справи, суд виходить з наступного, про недоведеність факту передачі грошових коштів Відповідно до статті 76 ЦПК України.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, фактів, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У даній справі позивач ОСОБА_2 стверджує, що передала відповідачу ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 30 000 доларів США, однак не надала суду жодних доказів на підтвердження цього факту.

Суд зазначає, що передача значної грошової суми 30 000 доларів США, що за курсом НБУ станом на лютий 2022 року становило близько 850 000 гривень є юридично значущим фактом, який підлягає обов`язковому документальному підтвердженню.

За загальними правилами цивільного обороту та ділової практики, передача таких значних сум у рахунок виконання договору купівлі-продажу нерухомості здійснюється шляхом безготівкового переказу з банківського рахунку покупця на банківський рахунків, рахунок продавця, що підтверджується платіжними дорученнями та виписками з або шляхом передачі готівкових коштів з обов`язковим складанням розписки про отримання коштів, яка підписується особою, що отримала кошти, із зазначенням паспортних даних, дати, суми (цифрами та прописом) та підстави передачі коштів.

У матеріалах справи відсутні як банківські документи, так і розписка про отримання готівкових коштів.

Позивач не надала суду доказів, яким чином відбувалася передача коштів (готівкою чи безготівково), коли, де та за яких обставин це відбувалося, хто був присутній при передачі коштів.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач не виконала свого обов`язку доказування та не довела факт передачі відповідачу грошових коштів у заявленому розмірі 30 000 доларів США.

Незважаючи на недоведеність факту передачі коштів, суд вважає за необхідне надати правову оцінку представленому позивачем договору з огляду на принцип всебічності, повноти та об`єктивності розгляду справи.

Спірний документ від 22 лютого 2022 року за своєю правовою природою є попереднім договором у розумінні статті 635 ЦК України, оскільки містить усі істотні умови майбутнього договору купівлі-продажу та волевиявлення сторін щодо обов`язку укласти основний договір протягом визначеного строку.

Відповідно до частини першої статті 635 ЦК України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Згідно з частиною першою статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, попередній договір купівлі-продажу квартири також підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається".

Згідно зі статтею 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.

Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Таким чином, спірний договір від 22 лютого 2022 року є нікчемним правочином, який не створює жодних юридичних наслідків для сторін з моменту його вчинення.

Нікчемний правочин не може слугувати підставою для виникнення, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, у тому числі обов`язку повернути завдаток або аванс.

Про фактичну неможливість укладення договору у заявлений час та місце, суд також зазначає, що відповідачем надано достовірний документальний доказ - довідку Державної прикордонної служби України, яка підтверджує перебування ОСОБА_1 за межами України у період з 08 лютого 2022 року по 06 червня 2022 року.

Зазначена довідка є офіційним документом, виданим державним органом у межах його повноважень, і відповідно до статті 78 ЦПК України має презумпцію достовірності.

Позивач не надала жодних доказів, які б спростовували дані, викладені у довідці Держприкордонслужби, або пояснювали можливість укладення договору 22 лютого 2022 року в місті Харкові за відсутності відповідача на території України.

Таким чином, фактичні обставини, викладені у представленому договорі, укладення 22 лютого 2022 року в м. Харкові, не відповідають об`єктивній реальності та встановленим судом обставинам справи.

Це додатково підтверджує позицію відповідача про те, що договір не укладався, сторони між собою не знайомі, та грошові кошти не передавалися.

Частина друга статті 216 ЦК України передбачає, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Однак, застосування наслідків недійсності правочину у вигляді двосторонньої реституції (повернення сторонами один одному всього одержаного за правочином) можливе лише за умови доведення факту виконання правочину сторонами або однією зі сторін.

У даній справі позивач не довела факт передачі грошових коштів відповідачу, тому відсутні підстави для застосування наслідків недійсності правочину у вигляді повернення коштів.

Суд бере до уваги також інформацію про наявність кримінального провадження за фактом можливої підробки документів, однак зазначає, що рішення у кримінальній справі не є преюдиційним для цивільної справи.

Кримінальне провадження знаходиться на стадії досудового розслідування, рішення про визнання документів підробленими не прийнято.

Однак, сукупність усіх встановлених судом обставин (недоведеність факту передачі коштів, нікчемність договору, фактична неможливість його укладення за відсутності відповідача в Україні) дозволяє суду дійти висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Позивач просить також стягнути три проценти річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Частина друга статті 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Однак, нарахування трьох процентів річних є наслідком прострочення виконання дійсного грошового зобов`язання.

У даній справі суд встановив, що договір, на який посилається позивач, є нікчемним, факт передачі грошових коштів не доведений, відсутнє дійсне грошове зобов`язання відповідача перед позивачем.

За таких обставин відсутні підстави для нарахування трьох процентів річних, оскільки немає підтвердженого грошового зобов`язання, прострочення виконання якого могло б тягти за собою відповідальність у вигляді нарахування процентів

Враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 є необґрунтованими з наступних підстав.

Позивач не довела факт передачі грошових коштів відповідачу у заявленому розмірі 30 000 доларів США, що є ключовою обставиною, яка підлягає доказуванню у даній справі.

Спірний договір є нікчемним через недотримання обов`язкової нотаріальної форми, встановленої законом для попередніх договорів купівлі-продажу нерухомого майна, та не створює жодних юридичних наслідків для сторін.

Фактичні обставини укладення договору, а саме перебування відповідача за межами України у період, коли договір нібито був укладений в м. Харкові, виключають можливість його укладення у заявлений спосіб.

Недійсний (нікчемний) правочин не може слугувати підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, у тому числі обов`язку повернути завдаток або аванс.

За таких обставин суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів у розмірі 30 000 доларів США та трьох процентів річних, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частина третя статті 141 ЦПК України передбачає інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог".

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, судовий збір, сплачений позивачем при поданні позовної заяви, залишається в дохід Державного бюджету України.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу адвоката та на представництво юридичною особою, яка здійснює представництво в суді відповідно до закону, у даному випадку - як витрати, пов`язані з розглядом справи, підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами".

Відповідач у відзиві на позовну заяву просила стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень.

Суд вважає, що заявлений розмір витрат на правничу допомогу є розумним, виправданим та співмірним із складністю справи, обсягом наданих послуг (підготовка відзиву на позовну заяву, участь представника у судових засіданнях, збір та подання доказів на правничі послуги у цивільних справах.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, витрати на професійну правничу допомогу відповідача підлягають стягненню з позивача на користь відповідача відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України.

Суд наголошує, що при вирішенні даної справи було дотримано вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка передбачає право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України"), одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, а також надати можливість перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Суд розглянув усі доводи сторін, надав їм належну правову оцінку, дослідив та оцінив усі подані докази, застосував норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.

Рішення суду ґрунтується на встановлених у судовому засіданні обставинах, підтверджених належними та допустимими доказами, правильному застосуванні норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 2, 6, 13, 76, 77, 78, 79, 81, 137, 141, 259, 263, 264, 265,268, 273, 281, 282 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 203, 215,216, 220, 236, 546, 548, 570, 625, 626, 627, 628, 629, 635, 638, 640, 657 Цивільного кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) про стягнення коштів у сумі, еквівалентній 30 000 (тридцять тисяч) доларів США, та трьох процентів річних від простроченої суми- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

З текстом рішення суду можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення проголошено 17 грудня 2025 року.

Суддя Н. B. Tiмошенко