ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 638/6833/25
Номер провадження 22-ц/818/4211/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

представника ОСОБА_1 адвоката Полупанової О.О.,

представника ОСОБА_2 адвоката Суткової Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 13 червня 2025 року в складі судді Яковлевої В.М. по справі № 638/6833/25 за клопотанням ОСОБА_1 про надання дозволу на виконання на території України рішення узбецького суду про стягнення заборгованості по аліментам з ОСОБА_2 ,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з клопотанням про надання дозволу на виконання на території України рішення узбецького суду про стягнення заборгованості по аліментам з ОСОБА_2 .

Клопотання мотивовано тим, що рішенням Наманганського міжрайонного суду з цивільних справ від 21 лютого 2002 року № 432 було стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , 1998 року народження. До повноліття сина рішення суду виконувалось у примусовому порядку, виходячи з середньої заробітної плати Республіки Узбекистан. Після закриття виконавчого провадження виявилося, що ОСОБА_2 мав значні доходи, про які не було відомо державному виконавцю. У зв`язку з цим у нього утворилась заборгованість зі сплати аліментів, яка не погашена. У 2021 році вона подала до суду позовну заяву про стягнення заборгованості. Рішенням Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах Наманганської області Республіки Узбекистан від 17 січня 2023 року в особі судді А. Акрамова її позовну заяву задоволено, постанову Наманганського міського відділу Бюро примусового виконання від 22 листопада 2011 року ОСОБА_2 про нарахування заборгованості по аліментам в розмірі 275 343 635 сум та неустойки на суму 1 150 750 263 сум, всього на суму 1 426 184 879,9 сум, на підставі вимог Мінської конвенції направлено до уповноваженого органу Республіки Україна для виконання. Ухвалою Судової колегії у цивільних справах Верховного Суду Республіки Узбекистан від 17 листопада 2023 року вирішальну частину рішення Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах від 17 січня 2023 року залишено без змін шляхом доповнення фраз словами «з відповідача ОСОБА_2 стягнути на користь позивачки ОСОБА_1 заборгованість 275 434 635,00 сум, неустойка складає 1 150 750 263,00 сум, а всього 1 426 184 897,90 сум. Вказані судові рішення набрали законної сили. Відповідач мешкає у смт. Печеніги Харківської області.

Просила розглянути питання про визнання та примусове виконання рішення Учкурганського суду по цивільним справам від 17 січня 2023 року № 2-1601-2107/3457, а також ухвали Судової колегії по цивільних справах Верховного Суду Республіки Узбекистан від 17 листопада 2023 року по цивільній справі №2-1601-2107/3457.

19 травня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Суткова Р.А. надала заперечення, де вказала, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи № 2-1601-2107/3457 у судах Республіки Узбекистан всіх інстанцій, що позбавило його можливості заперечувати проти заявлених вимог. Позивачці та суду було достеменно відомо про те, що він є громадянином України та вже довгий період часу проживає на території України. Всупереч ст.ст. 10, 11 Договору щодо порядку вручення документів між країнами, виходячи з документів, які додані до клопотання, у справі № 2-1601-2107/3457 не було направлено йому жодного судового доручення до установи юстиції України на вручення судових документів. Інформація, зазначена в довідці Учкурганського міськрайонного суду по цивільним справам Наманганської області Республіки Узбекистан від 11 грудня 2023 року № 2-1601-2107/3457 про те, що відповідач та його представник були належним чином повідомлені про розгляд справи, не є доказом належного повідомлення відповідача про розгляд справи. При цьому, відсутні й документи, що підтверджують повноваження його представника у цій справі з урахуванням того, що на жодне судове засідання представник відповідача не з`являлась. Більш того, ОСОБА_4 , 1944 року народження, яка є матір`ю відповідача, не має представницьких повноважень у цій справі, про що свідчать її заяви від 15 квітня 2022 року до судів, які ігноруються іноземним судом. Саме двосторонній Договір між країнами передбачає перелік документів, які повинні бути додані до клопотання, серед яких документ, який підтверджує, що сторона, проти якої було винесено рішення, яка не брала участі у процесі, була в належному порядку та своєчасно викликана до суду та поінформована про наслідки своєї неявки, а у разі її процесуальної недієздатності була належним чином представлена. Доказів про процесуальну недієздатність відповідача матеріали клопотання не містять, а тому останній повинен був повідомлятися про розгляд справи в порядку, передбаченому статтями 10, 11 Договору. Крім того, впродовж 2023-2025 років стягувач неодноразово подавала клопотання про надання дозволу на виконання рішень іноземного суду на території України, серед яких є також клопотання, що безпосередньо стосується рішення Учкурганського міжрайонного суду по цивільних справах Наманганської області Республіки Узбекистан від 17 січня 2023 року у цивільній справі № 2-1601-2107/3457, а також ухвали Судової колегії у цивільних справах Верховного суду Республіки Узбекистан від 17 листопада 2023 року у цивільній справі № 2-1601-2107/3457, що є підставою для закриття провадження у справі.

02 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Полупанова О.О. надала письмові пояснення, в яких наголосила на тому, що справа перебувала на розгляді судів Республіки Узбекистан з 2021 року, в ході її розгляду було направлено судове доручення суду України для вручення документів відповідачу, яке не виконано, однак представник відповідача за довіреністю - його мати ОСОБА_4 брала участь у розгляді справи, оскаржувала судові рішення, отримувала телефонограми, натомість дані щодо місця проживання відповідача суду надані не були.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 13 червня 2025 року в задоволенні клопотання про закриття провадження по справі відмовлено. У задоволенні клопотання про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення узбецького суду про стягнення заборгованості по аліментам з ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвала суду мотивована тим, що ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про розгляд справи іноземним судом, відповідні судові доручення про вручення йому документів та докази повноважень його представника відсутні.

На вказане судове рішення через систему «Електронний суд» 30 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Полупанова О.О. до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду - скасувати, задовольнити її клопотання та надати дозвіл на виконання на території України рішення узбецького суду про стягнення заборгованості по аліментам з ОСОБА_2 .

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалою Наманганського суду у цивільних справах від 07 травня 2021 року у цивільній справі № 2-1601-2107/3457 було направлено судове доручення до уповноваженого суду України про вручення документів відповідачу ОСОБА_2 , про що також свідчить довідка Учкурганського міжрайонного суду з цивільних справ від 29 квітня 2024 року. Після надходження до України міжнародне доручення знаходилось в провадженні Рубіжанського міського суду Луганської області у справі № 425/3175/21 за місцем реєстрації відповідача, та суд розшукував його, в тому числі як тимчасово переміщену особу, однак відомостей не було знайдено, тому доручення не виконано. За результатами виконання міжнародного доручення складена ухвала Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 листопада 2021 року у справі № 425/3175/21. Такі дії суду цілком відповідають ст.ст.10,11 Договору між Республікою Узбекистан та Україною та про правову допомогу та правові відносини у цивільних та сімейних справах від 19 лютого 1998 року. 16 вересня 2021 року Наманганським міжрайонним судом у цивільних справах справу № 2-1601-2107/3457 було направлено на розгляд до Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах Наманганської області Республіки Узбекистан. Інтереси відповідача ОСОБА_2 в суді представляла представник за нотаріально посвідченою довіреністю - ОСОБА_4. (мати відповідача), яка брала активну участь у справі. Крім того, в адміністративній справі № 5-1601-2203/29 з оскарження розрахунку державного виконавця, який став підставою для позову у справі № 2-1601-2107/3457, у відповідача було чотири представника: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і адвокат Сіддіков У. Відповідач був повідомлений про день, час та місце розгляду справи шляхом направлення телефонограми представнику по довіреності - ОСОБА_4 Також він був належним чином повідомлений про розгляд справи вищими судовими інстанціями в Узбекистані. Натомість відповідач або його представник не надавали до судів Узбекистану відомості про те, за якою адресою в Україні відповідач мешкає постійно або тимчасово.

25 липня 2025 року від представниці відповідача адвоката Суткової Р.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити її без задоволення, а ухвалу суду - без змін. Відзив мотивовано тим, що суд має розглядати саме матеріали клопотання за період з 10 січня 2023 року по 17 листопада 2023 року - коли тривав розгляд справи, а тому матеріали, які не стосуються даного періоду, зокрема датовані 2021, 2022 роком, не є належними та допустимими доказами повідомлення відповідача про дату та час судового засідання. Відповідач, який проживає на території України, не був належним чином повідомлений про розгляд справи іноземним судом, а саме не було направлено судових доручень до установи юстиції України на вручення судових документів у справі. Телефонограми не є доказом належного повідомлення відповідача про розгляд справи. При цьому, відсутні й документи на підтвердження повноважень представника відповідача ОСОБА_4 у цій справі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_1 адвоката Полупанову О.О., яка підтримала апеляційну скаргу, представника ОСОБА_2 адвоката Суткову Р.А., яка проти скарги заперечувала, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Учкурганського міжрайонного суду по цивільним справам від 17 січня 2023 року № 2-1601-2107/3457 задоволено позовну заяву представника позивача ОСОБА_1. і ОСОБА_12 ОСОБА_13. «Про направлення до України рішення Наманганського міського відділу Примусового виконання бюро про нарахування аліментів щодо відповідача ОСОБА_2 на підставі Мінської конвенції» та направлено на підставі Мінської конвенції до компетентних органів Республіки Україна для виконання рішення Наманганського відділу Примусового виконання бюро від 24 листопада 2022 року про нарахування заборгованостей: за аліменти у розмірі 275 434 635 сум, за неустойку 1 150 750 263 сум, загальна заборгованість - 1 426 184 897,9 сум щодо відповідача ОСОБА_2 (а.с. 83-96 том 1).

У рішенні вказано, що законний представник відповідача ОСОБА_5 у передбаченому порядку була повідомлена про дні проведення судового засідання, з причин неявки у судове засідання або неповідомлення суду поважної причини неявки суд вважав за необхідне розглянути справу без участі відповідача.

З копії телефонограми від 10 січня 2023 року вбачається, що помічник судді Темиров З. особисто повідомив представнику ОСОБА_2 - ОСОБА_9 про явку на 17 січня 2023 року об 11:00 годині у судове засідання Учкурганського міжрайонного суду по цивільним справам (а.с. 98-99 том 1).

Повноваження ОСОБА_4. на представництво інтересів ОСОБА_2 з питань захисту його прав у всіх державних органах, зокрема, у судах будь-якої ланки, підтверджуються копією довіреності від 06 березня 2018 року, чинної до 06 березня 2023 року (а.с. 128 том 1).

Ухвалою судової колегії у цивільних справах Наманганського обласного суду від 29 серпня 2023 року вищевказане рішення скасовано.

Ухвалою Судової колегії у цивільних справах Верховного Суду Республіки Узбекистан від 17 листопада 2023 року ухвалу у цивільній справі № 2-1601/2107/34576 судової колегії у цивільних справах Наманганського обласного суду від 29 серпня 2023 року скасовано та залишено без змін рішення Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах від 17 січня 2023 року шляхом доповнення фрази «з відповідача ОСОБА_2 стягнути на користь позивачки ОСОБА_1 заборгованість по аліментах в розмірі 275 434 635 сум і суму неустойки в розмірі 1 150 750 263 сум, а всього 1 426 184 897,90 сум (а.с. 179-182 том 1).

Верховним Судом Республіки Узбекистан на ім`я ОСОБА_2 25 жовтня 2023 року було направлено судову повістку, однак його не було вдома, дата вручення 31 жовтня 2023 року, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 186-188 том 1).

З копії телефонограми від 09 листопада 2023 року вбачається, що представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 повідомлено про те, що 17 листопада 2023 року о 09:30 у судові колегії по цивільних справах Верховного Суду призначено розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_10 (а.с. 183-185 том 1).

Рішення Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах від 17 січня 2023 року та ухвала Судової колегії у цивільних справах Верховного Суду Республіки Узбекистан від 17 листопада 2023 року набрали законної сили 17 листопада 2023 року, є чинними та підлягають виконанню, що підтверджується довідками суду від 18 грудня 2023 року, 10 січня 2024 року (а.с. 8-9, 218 том 1).

Ухвалою Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах від 10 січня 2024 року вирішено направити до компетентного органу Республіки Україна клопотання ОСОБА_10 та Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах про надання дозволу на примусове виконання на території Республіки Україна ухвали суду від 17 листопада 2023 року за позовом ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів (а.с. 172-175 том 1).

В ухвалі зазначено, що рішення Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах від 17 січня 2023 року на території Республіки Узбекистан не виконувалось. З клопотання ОСОБА_1 вбачається, що місце роботи відповідача ОСОБА_2 ПАТ «Фінпрофіль», юридична адреса: Харківська область, Печенізький район, вул. Незалежності, 3, а також відповідач мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 , тому вона просила направити вищевказане рішення (ухвалу) суду для примусового виконання на території України. При розгляді позову по суті судом першої інстанції було направлено окреме доручення до компетентного суду Республіки Україна для отримання пояснень відповідача за позовом, однак відповідь не отримана. Відповідач та його представник ОСОБА_4 , незважаючи на те, що вони були належним чином повідомлені про місце і час судового засідання Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах Наманганської області, до Наманганського обласного суду та Верховного Суду Республіки Узбекистан, в якому вони були проінформовані про наслідки неявки: на судове засідання суду першої інстанції, призначене на 10 січня 2023 року об 11:00, на 17 січня 2023 року об 11:00, на судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 29 серпня 2023 року о 10:00, а також на судове засідання касаційної інстанції на 09 листопада 2023 року о 10:00 та 17 листопада 2023 року о 09:30, у судові засідання не з`явились, причин своєї неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про розгляд цивільної справи без їх участі (а.с. 172-173 том 1).

Аналогічні відомості щодо повідомлення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 про розгляд справи викладені у довідці Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах від 20 лютого 2023 року № 2-1601-2107/3457 (а.с. 220 том 1).

З матеріалів клопотання вбачається, що 07 травня 2021 року Наманганським міжрайонним судом у цивільних справах було направлено судове доручення до компетентного суду України щодо вручення позову з додатками і отримання показань від ОСОБА_2 , яке ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 листопада 2021 року повернуто без виконання, оскільки ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, заяви про розгляд справи без його участі та відзиву на позов не надав (а.с. 68-69, 194-197, 200-204 том 1).

ОСОБА_2 взятий на облік як ВПО за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою від 07 грудня 2020 року № 6335- (а.с. 15 том 2).

Частиною 1 статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Розгляд судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів є особливою формою взаємної правової допомоги, яка надається Україною та іншими державами-учасницями відповідних міжнародних договорів.

Статтею 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських відносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Згідно з частиною 1 статті 82 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання та виконання рішень, визначених у статті 81 цього Закону, здійснюється у порядку, встановленому законом України.

Відповідно до статті 462 ЦПК України рішення іноземного суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ визнаються та виконуються на території України, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України або за принципом взаємності.

У відповідності до вимог частини 6 статті 467 ЦПК України за наслідками розгляду поданих документів та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову в задоволенні з цього питання.

Підстави для відмови в задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду передбачені статтею 468 ЦПК України.

За приписами статті 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання; 9) в інших випадках, встановлених законами України.

Статтями 54-56 розділу ІІІ Договору між Україною та Республікою Узбекистан про правову допомогу та правові відносини у цивільних та сімейних справах від 19 лютого 1998 року, ратифікованого Законом N 238-XIV (238-14 ) від 05 листопада 1998 року, передбачено, що клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається до компетентного суду Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може також бути подано й до суду, який виніс рішення у справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання суду, компетентному винести рішення щодо клопотання.

До клопотання додаються:

1) рішення чи його завірена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло чинності і підлягає виконанню, або про те, що воно підлягає виконанню до набуття чинності, якщо це не виходить з самого рішення;

2) документ з якого виходить, що сторона проти якої було винесено рішення, яка не брала участі у процесі, була в належному порядку та своєчасно викликана до суду та поінформована про наслідки своєї неявки, а у разі її процесуальної недієздатності була належним чином представлена;

3) документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилки;

4) документ, що підтверджує угоду сторін у справах договірної підсудності.

Клопотання про дозвіл примусового виконання рішення та документи, що додаються до нього, забезпечуються завіреним перекладом на мову запитуваної Договірної Сторони або на російську мову.

Клопотання про визнання та дозвіл примусового виконання рішень, передбачений у статтях 52, 54, розглядаються судами Договірної Сторони, на території якої має бути здійснено примусове виконання.

Суд, який розглядає клопотання про визнання та дозвіл примусового виконання рішення, обмежується встановленням того, що умови, передбачені цим Договором дотримані.

В разі, якщо умови дотримано, суд виносить рішення про примусове виконання.

Порядок примусового виконання визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої має бути здійснено примусове виконання.

Підстави для відмови у видачі дозволу на примусове виконання рішення визначені статтею 56 Договору.

Так, у визнанні передбачених статтями 52, 54 рішень та у видачі дозволу на примусове виконання може бути відмовлено у випадках, якщо:

1) відповідно до законодавства Договірної Сторони, на території якої винесено рішення, воно не набуло чинності чи не підлягає виконанню, за винятком випадків, коли рішення підлягає виконанню до набуття чинності;

2) відповідач не взяв участі в процесі через те, що йому чи його вповноваженому не був своєчасно та належно вручений виклик до суду;

3) у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет та на тій самій підставі на території Договірної Сторони, де має бути визнане та виконане рішення, раніше вже було винесене рішення, яке набуло чинності, або існує визнане рішення суду третьої держави, або якщо установою цієї Договірної Сторони раніше вже було порушено провадження у цій справі;

4) згідно з положенням цього Договору, а у випадках, не передбачених ним, згідно з законодавством Договірної Сторони, на території якої рішення має бути визнано та виконано, справа відноситься до виключної компетенції її установи;

5) відсутній документ, який підтверджує угоду сторін у справі договірної підсудності;

6) скінчився термін давності примусового виконання, передбачений законодавством Договірної Сторони, суд якої розглядає клопотання про визнання та виконання рішення.

Як вбачається з матеріалів клопотання, рішення Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах від 17 січня 2023 року та ухвала Судової колегії у цивільних справах Верховного Суду Республіки Узбекистан від 17 листопада 2023 року набрали законної сили 17 листопада 2023 року, є чинними та підлягають виконанню, що підтверджується довідками суду від 18 грудня 2023 року, 10 січня 2024 року (а.с. 8-9, 218 том 1).

Розгляд справи про стягнення заборгованості за аліментами та пені не віднесений до виключної компетенції судів в Україні, і в Республіці Узбекистан ці питання розглянуті повноважними судами. Договірної підсудності у цій справі не встановлено.

Доказів того, що існує рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або того, що у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, у матеріалах справи немає.

Також відсутні дані, що раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання.

При цьому, матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 неодноразово зверталась до судів України з клопотаннями про надання дозволу на виконання на території України рішення суду Республіки Узбекистан про стягнення аліментів з ОСОБА_2 , однак ухвалами від 23 травня 2024 року у справі № 761/20122/21, від 29 червня 2023 року у справі № 638/5380/23 її клопотання були залишені без розгляду, ухвалою від 24 жовтня 2024 року у справі № 638/6422/24 їй відмовлено у задоволенні клопотання, ухвалою від 24 грудня 2024 року у справі № 191/593/24 провадження закрито (а.с. 19-44, 123-225 том 2, а.с. 1-103 том 3).

Отже, станом на час апеляційного перегляду справи дозвіл на примусове виконання рішення іноземного суду на території України не надано.

Згідно правил Договору між Україною та Республікою Узбекистан про правову допомогу та правові відносини у цивільних та сімейних справах від 19 лютого 1998 року термін давності примусового виконання визначається за законодавством Договірної Сторони, суд якої розглядає клопотання про визнання та виконання рішення.

Тобто, у даному разі строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні перевіряється судом відповідно до вимог чинного законодавства України.

Статтею 463 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки.

Оскільки рішення Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах від 17 січня 2023 року та ухвала Судової колегії у цивільних справах Верховного Суду Республіки Узбекистан від 17 листопада 2023 року набрали законної сили 17 листопада 2023 року, а з клопотанням про надання дозволу на їх примусове виконання позивачка звернулась 20 січня 2025 року, то строк пред`явлення судового рішення до виконання не сплинув.

З висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_1 з підстав відсутності доказів повідомлення відповідача про розгляд справи судами Республіки Узбекистан колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» від 24 грудня 1999 року № 12 роз`яснено, що коли документ, поданий на підтвердження виклику сторони в судове засідання, не свідчить про те, яким чином та коли їй вручено цей виклик, і вона оспорює даний факт, суд повинен з`ясувати дійсні обставини її виклику на підставі інших, поданих сторонами, доказів, а в необхідних випадках - запитати із суду, що постановив рішення, й оглянути документи про виклик сторони, встановлені процесуальним законодавством, за яким провадився розгляд справи.

Під «повідомленням про процес» слід розуміти саме сповіщення судом сторін про місце та час розгляду справи, що свідчитиме про ефективне забезпечення сторін «правом на суд».

З тексту рішення Учкурганського міжрайонного суду по цивільним справам від 17 січня 2023 року № 2-1601-2107/3457 вбачається, що законний представник відповідача ОСОБА_5 у передбаченому порядку була повідомлена про дні проведення судового засідання, та суд вважав за необхідне розглянути справу без участі відповідача.

З ухвали Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах від 10 січня 2024 року вбачається, що відповідач та його представник ОСОБА_4 були належним чином повідомлені про місце і час судового засідання Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах Наманганської області, до Наманганського обласного суду та Верховного Суду Республіки Узбекистан: на судове засідання суду першої інстанції, призначене на 10 січня 2023 року об 11:00, на 17 січня 2023 року об 11:00, на судове засідання суду апеляційної інстанції, призначене на 29 серпня 2023 року о 10:00, а також на судове засідання касаційної інстанції на 09 листопада 2023 року о 10:00 та 17 листопада 2023 року о 09:30, у судові засідання не з`явились, причин своєї неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про розгляд цивільної справи без їх участі (а.с. 172-173 том 1).

Аналогічні відомості щодо повідомлення ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 про розгляд справи викладені у довідці Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах від 20 лютого 2023 року № 2-1601-2107/3457 (а.с. 220 том 1).

Крім того, матеріали справи містять копії телефонограм від 10 січня 2023 року (а.с. 98-99 том 1), від 09 листопада 2023 року, якими підтверджується повідомлення ОСОБА_11 про розгляд справи.

ОСОБА_4 як представник відповідача брала участь у розгляді справи, що тривав з 2021 року, оскаржувала рішення суду, що підтверджується копією рішення Учкурганського міжрайонного суду у цивільних справах від 07 квітня 2022 року, була обізнана про нарахування відповідачу заборгованості у розмірі 1 140 691 539,8 сум (а.с. 111, 126-127 том 1), а також брала участь у розгляді адміністративної справи про оскарження розрахунку заборгованості (а.с. 133-140 том 1).

Повноваження ОСОБА_4. на представництво інтересів ОСОБА_2 з питань захисту його прав у всіх державних органах, зокрема, у судах будь-якої ланки, підтверджуються копією довіреності від 06 березня 2018 року, чинної до 06 березня 2023 року (а.с. 128 том 1). Доказів щодо скасування такої довіреності матеріали справи не містять, тож копії заяв ОСОБА_4 (а.с. 129-132 том 1) про відмову від представництва не можуть бути взяті до уваги.

Посилання представника відповідача на відсутність доказів направлення судового доручення спростовуються матеріалами справи, які свідчать про те, що при розгляді позову по суті 07 травня 2021 року Наманганським міжрайонним судом у цивільних справах було направлено судове доручення до компетентного суду України щодо вручення позову з додатками і отримання показань від ОСОБА_2 , яке ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 листопада 2021 року повернуто без виконання, оскільки ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, заяви про розгляд справи без його участі та відзиву на позов не надав (а.с. 68-69, 194-197, 200-204 том 1).

Відомостей щодо свого місцезнаходження, зокрема, реєстрації як ВПО у Харківській області, відповідач та його представник судам не надавали.

Підстав вважати дані, викладені в судових рішеннях іноземного суду, які набрали чинності, а також в офіційних довідках суду, недостовірними, колегія суддів не вбачає.

Отже, наданими до клопотання ОСОБА_1 доказами підтверджується, що ОСОБА_2 був достеменно обізнаний про розгляд справи за її позовом до нього та належним чином повідомлений судами трьох інстанцій.

Встановивши, що передбачені ч. 2 ст. 468 ЦПК України підстави для відмови в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду відсутні, колегія суддів дійшла висновку про задоволення зазначеного клопотання.

Відповідно до п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції в оскаржуваній частині - скасувати з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення її клопотання.

Частиною 8 статті 467 ЦПК України передбачено, що якщо в рішенні іноземного суду суму стягнення зазначено в іноземній валюті, суд, який розглядає це клопотання, визначає суму в національній валюті за курсом Національного банку України на день постановлення ухвали.

Рішенням Учкурганського суду по цивільним справам від 17 січня 2023 року № 2-1601-2107/3457, а також ухвалою Судової колегії по цивільних справах Верховного Суду Республіки Узбекистан від 17 листопада 2023 року стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 заборгованість по аліментах в розмірі 275 434 635 сум і суму неустойки в розмірі 1 150 750 263 сум, а всього 1 426 184 897,90 сум.

Разом з тим, Національним банком України з 31 березня 2025 року узбецький сум виключено з переліку валют, до яких визначається офіційний курс гривні. Зміни до переліку валют затверджені наказом Національного банку України від 28 березня 2025 року № 298-но "Про затвердження Переліку іноземних валют та спеціальних прав запозичення, Переліку банківських металів", що набирає чинності з 31 березня 2025 року.

Отже, офіційний курс узбецького суму до гривні було в останнє визначено Національним банком України у березні 2025 року у розмірі 0,0032174, і саме за таким курсом суд вважає за можливе визначити суму стягнення з відповідача, що складає 4 588 607,29 грн (1 426 184 897,90 х 0,0032147).

З доводів апеляційної скарги вбачається, що ухвала суду в частині відмови у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі не оскаржувалась, тому судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядалась.

Статтею 2 Договору між Україною та Республікою Узбекистан про правову допомогу та правові відносини у цивільних та сімейних справах від 19 лютого 1998 року передбачено, що громадяни кожної з Договірних Сторін звільняються на території іншої Договірної Сторони від сплати та відшкодування судового та нотаріального мита та витрат, а також користуються

безкоштовною юридичною допомогою на тих самих умовах і в тому самому обсязі, що й власні громадяни даної Договірної Сторони. Пільги, передбачені в пункті 1 цієї статті, поширюються на всі процесуальні дії, які здійснюються у конкретній справі,

включаючи виконання рішення.

Відповідно до пункту 13 частини 2 статті 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання клопотання про визнання і виконання рішення іноземного суду відповідно до міжнародного договору України, згоду на обов`язковість якого надано Верховною Радою України та яким не передбачено плату під час звернення до суду, подання апеляційної та касаційної скарг у таких справах.

На підставі вказаних норм судові витрати слід віднести в рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 13 червня 2025 року в частині відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на виконання на території України рішення іноземного суду скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Клопотання ОСОБА_1 про надання дозволу на виконання на території України рішення узбецького суду про стягнення заборгованості по аліментам з ОСОБА_2 задовольнити.

Надати дозвіл на примусове виконання на території України рішення Учкурганського суду по цивільним справам від 17 січня 2023 року № 2-1601-2107/3457, а також ухвали Судової колегії по цивільних справах Верховного Суду Республіки Узбекистан від 17 листопада 2023 року по цивільній справі № 2-1601-2107/3457 за позовом ОСОБА_1 про направлення рішення Наманганського відділу Примусового виконання бюро про нарахування аліментів до України на підставі вимог Мінської конвенції щодо відповідача ОСОБА_2 , якими стягнуто з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 заборгованість по аліментах в розмірі 275 434 635 сум, а також суму неустойки в розмірі 1 150 750 263 сум, а всього 1 426 184 897,90 сум, що згідно офіційного курсу Національного банку України (станом на 01 березня 2025 року) складає 4 588 607 (чотири мільйони п`ятсот вісімдесят вісім тисяч шістсот сім) грн 29 коп.

В іншій частині ухвала суду не оскаржувалась та не переглядалась.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 15 грудня 2025 року

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

В.Б. Яцина