17.12.2025 Справа № 756/8820/24
Справа № 756/8820/24
Провадження № 2/756/506/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2025 року Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Жука М.В.,

при секретарі Колядінцевій П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,

у с т а н о в и в:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову посилається на те, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , під час якого у них народились спільні діти - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Оскільки після розірвання шлюбу ОСОБА_2 не спілкувався з дітьми, не брав і не бере участі у вихованні дітей, не цікавиться здоров`ям синів, їх успіхами, морально та матеріально не підтримував дітей, аліменти не сплачує, тобто ухиляється від виховання та утримання синів, ОСОБА_1 просить суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно синів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

У поданому відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, оскільки ніколи не відмовлявся від виконання обов`язків по вихованню та утриманню дітей, аліменти ним сплачуються. Зазначає, що неприязні відносини між батьками не можуть бути підставою для позбавлення його батьківських прав.

ОСОБА_1 у відповіді на відзив, заперечуючи викладені ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву обставини, просила задовольнити позов у повному обсязі.

У запереченнях на відзив ОСОБА_2 зазначає про те, що на грунті особистих неприязних відносин з ОСОБА_1 , остання створює йому перешкоди у спілкуванні з дітьми та просить у задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_7 у судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити, посилаючись на викладені у позовній заяві та відповіді на відзив обставини.

ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_8 у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на викладені у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив обставини.

Представник служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надіслав заяву про розгляд справи без його участі.

Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України установлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Частинами 1 та 2 ст. 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 31.10.2023 (т. 1 а.с. 21-24).

За час шлюбу у них народились двоє дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 18, 19).

Судовим наказом Дніпровського районного суду міста Києва від 20.11.2023 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 07.11.2023 і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Згідно висновку Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № 103-7537 від 16.09.2024 на час розгляду питання щодо надання висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав встановлено, що з 2021 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 постійно проживають з матір`ю ОСОБА_1 , яка самостійно займається їх вихованням та утриманням. Мати дітей, ОСОБА_1 , в березні 2022 року з малолітніми синами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , через введення воєнного стану в Україні, з метою забезпечення безпеки дітей, їх життя та здоров`я, виїхала за кордон до Фінляндії, де вони і проживають на даний час. Батько дітей, ОСОБА_2 у травні 2023 року виїхав за кордон до Фінляндії де і проживає на даний час.

Орган опіки та піклування не може об`єктивно дослідити питання щодо позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його синів, оскільки повернення дітей в Україну під час воєнного стану може нести загрозу їх життю та здоров`ю. Розгляд зазначеного питання можливий після повернення дітей в Україну або після припинення дії воєнного стану в Україні (т. 1 а.с. 166-167).

За змістом характеристики на ОСОБА_3 , складеної диретором Комунального дошкільного навчального закладу № 515 «Березняки» м. Києва Управління освіти Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації № 86 від 18.10.2024 він був вихованцем групи № 8 «Суничка», який відвідував з 01.09.2018 по 09.11.2021 та вибув у зв`язку з переходом до іншого закладу. Здебільшого ОСОБА_3 приводила та забирала мама ОСОБА_1 , постійно спілкувалась в батьківському чаті, цікавилася у вихователів групи справами сина. До адміністрації закладу батько ОСОБА_2 звернувся один раз 08.11.2021 із заявою з приводу відрахування ОСОБА_3 у зв`язку зі зміною місця проживання та переходом до іншого закладу. Дитина буда завжди чиста, охайно одягнута, доглянута. Будь-яких наслідків жорстокого поводження в родині з ОСОБА_3 та візуальних слідів насильства у хлопчика педагогами у період відвідування закладу не було виявлено (т. 1 а.с. 212).

Згідно платіжних інструкцій № 7982-65ВТ-С1Т2-НКЗН від 24.01.2022, № 427М-39К8-795Е-К64Т від 18.04.2022, № КС75-8К80-РВВМ-Х5ВВ від 18.02.2022, № 9К79-910Т-56Х9-8Е6Т від 24.01.2022, № М084-СВХ7-56Е3-7Т25 від 14.02.2022, № ТТ47-С5АР-Х7СМ-5Р5Е від 18.04.2022 ОСОБА_2 сплачував за харчування ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у дитячому закладі ЦБ1, ЗДО 315 (т. 3 а.с. 107-112).

Вироком суду першої інстанції регіону Північне Саво від 03.11.2023 у справі № 23/1064 ОСОБА_2 накладено заборону на наближення, він не має права зустрічатися з ОСОБА_1 , і іншим чином контактувати чи намагатися контактувати з нею. (т. 1 а.с. 45-53).

Згідно рішення про тимчасове розпорядження Н 726/2023/1719 окружного суду Північного Саво від 22.04.2024 у справі № № 10165359 ОСОБА_4 і ОСОБА_3 призначено проживання у матері. Протягом щонайменше чотирьох тижнів, однак доти, доки батько не отримає власну квартиру, діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 мають право зустрічатися зі своїм батьком на місці зустрічі в Центрі служби регіону із забезпечення добробуту населення Північного Саво щовівторка з 15 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. та щоп`ятниці з 14 год. 30 хв. до 17 год. 00 хв. або в інший час, узгоджений із місцем зустрічі (т. 1 а.с. 150-162).

Відповідно до вироку R 726/2024/2212 суду першої інстанції по Північному Саво від 20.12.2024 у справі № 10217238 ОСОБА_2 засуджено за застосування фізичного насильства, крадіжку, переслідування та порушення заборони на наближення відносно ОСОБА_1 (т. 2 а.с. 14-28).

Згідно пояснювальної управління добробуту регіону Північного Саво від 15.08.2024 у справі № 2339/05.09.2024 з моменту видачі тимчасового рішення на побачення з дітьми, побачень було дуже мало через хворобу батька та поїздки дітей за кордон. Заплановані зустрічі, в присутності працівників опіки, проводилися регулярно і проходили успішно. За час роботи служби із захисту дітей відбувся лише один одноденний візит із ночівлею, який, за словами матері та дитини, пройшов добре. Батько повідомив, що подає заяву на почергове проживання з дітьми, але мати не хоче висловлювати свої побажання/8вимоги щодо прав на відвідування, але хоче, щоб Повітовий суд ухвалив рішення. Родіон висловив бажання регулярно бачитися з батьком, і з поведінки ОСОБА_3 ясно, що батько важливий для нього. Однак ОСОБА_3 уже кілька років не був із батьком більше доби. Дім батька цілком придатний для триваліших зустрічей із дітьми, і в перевіряючих осіб немає жодних сумнівів у тому, що батько зможе потурбуватися про дітей під час зустрічей у вихідні дні або навіть на довший час. Співпраця між батьками наразі не перебуває на достатньому рівні, щоб врахувати побажання на першочергове проживання з дітьми (т. 2 а.с. 100 з.б. - 103).

Згідно рішення Н 726/2023/1719 окружного суду Північного Саво від 19.05.2025 у справі № 10225793 діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 призначаються під опіку матері та за вимогою ОСОБА_2 встановлено порядок спілкування батька з дітьми (т. 3 а.с. 26-35).

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні показала, що працювала з грудня місяця 2013 року консьєржом у будинку, де проживали ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . З 2015 року допомагала ОСОБА_1 доглядати ОСОБА_3 . Пам`ятає що тільки ОСОБА_1 виходила гуляти з дітьми. У період з 2020 по 2021 рік ОСОБА_2 не проживав з ОСОБА_1 . Після народження другої дитини ОСОБА_1 виховувала дітей сама. Після початку повномасштабного вторгнення рф до України ОСОБА_1 з дітьми виїхала за кордон. Батьки ОСОБА_1 допомогали у вихованні дітей. У січні 2018 року вона разом з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 їздили у Буковель . Під час відпочинку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були у подружніх відносинах, по вечорам вони спілкувались із дитиною.

При цьому, суд не бере до уваги покази свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , з огляду на родинний зв`язок зі сторонами.

У ст. 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до п.п. 1 та 2 ст. 3 Конвенції ООН від 20.11.1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції визначено, що держави-учасниці зобов`язуються забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Так, п. 2 ч. 1 ст.164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Системне тлумачення вищенаведеної норм закону дозволяє зробити висновок про те, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови встановлення винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми батьківськими обов`язками в супереч інтересам їх дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Як роз`яснено у п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Стала практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що позбавлення батьківських прав повинно ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків чи осіб під опікою яких вони перебувають.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц, постанова касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 09.11.2020 № 753/9433/17.

Установленні під час розгляду справи обставини свідчать про те, що ОСОБА_2 не втрачав інтересу до своїх дітей, висловлював бажання брати участь в їх утриманні та вихованні, що свідчить про відсутність свідомого ухилення ним від виконання своїх батьківських обов`язків.

Таким чином, суд не знаходить достатніх підстав для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до його синів, оскільки позивачем не доведено того, що це буде відповідати інтересам дітей і є необхідним за умов, що склались.

Інші доводи сторін не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та зроблених на підставі них висновків.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

За таких обставин позов ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 2-13, 76-83, 141, 209, 258, 259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня складення його повного тексту.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя