ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

04 грудня 2025 року

м. Харків

справа № 643/12277/23

провадження № 22-ц/818/2194/25, 22-ц/818/2455/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря - Львової С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості з аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в особі представника Токаренко Христини Олексіївни на рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 січня 2025 року, та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 січня 2025 року, ухвалені суддею Скотар А.Ю.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною позовною заявою.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між ним та відповідачкою 04.04.2009 зареєстровано шлюб, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_4 . Протягом сімейного життя в сім`ї були гармонійні відносини, але виникали і суперечки. Після чергової суперечки у 2017 році відповідачка подала до суду заяву про стягнення аліментів з позивача на її користь на утримання доньки. У зв`язку з тим, що всі розбіжності між подружжям були подолані та подовжене сімейне сумісне життя, спільне ведення господарства та ведення спільного сімейного бюджету, відповідачка не пред`являла до виконання виконавчий лист про стягнення з позивача аліментів на утримання дитини. Сторони вели спільне господарство, разом виховували дитину, разом спільно відпочивали, позивач утримував дитину. Подружжя з дитиною мешкали в квартирі, яка належала батькам відповідачки за адресою: АДРЕСА_1 , а в травні - червні 2018 року переїхали до квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначена квартира придбана батьками відповідачки, але ремонт зроблено у тому числі зусиллями позивача. Сторонами як подружжям куплені необхідні меблі та побутова техніка, що свідчить про факт спільного проживання та ведення спільного господарства після січня 2017 року.

Після початку повномасштабного вторгнення у лютому 2022 року сторони разом з дитиною переховувались в підвалі сусіднього будинку, згодом переїхали в приміщення ЖЕКу № 35, розташованому на першому поверсі будинку АДРЕСА_3 . 06.03.2022 відповідачка разом з донькою та батьками виїхали у приватний будинок брата у м. Вовчанськ. Це рішення, як виявилось, було невдалим, так як сталась окупація Вовчанська, проте за допомогою спільних зусиль позивача та брата відповідачки у травні 2022 року остання з дитиною повернулася до м. Харкова, де деякий час сім`я мешкала разом в квартирі АДРЕСА_4 , яка належить брату позивача.

У травні 2022 року позивачу за місцем роботи в АТ «ОТП БАНК» (далі Банк) запропоновано відправити членів його родини до столиці Угорщини - Будапешту за рахунок Банку, який проводив оплату не лише транспортних витрат, а й перебування членів сім`ї працівників Банку в Угорщині. Відповідачка разом з донькою виїхали до Будапешту, а потім, через закінчення фінансування проживання Банком, сторонами прийнято спільне рішення про переїзд останньої з донькою до Німеччини у місто, де вже перебували на той час брат позивача з родиною. Останній зустрів відповідачку з донькою, допомагав з оформленням документів, пошуком житла тощо.

Під час виїзду відповідачки за кордон з донькою позивач передав останній свою банківську картку, яка використовувалась донькою в Німеччині, грошові кошти на дану картку перераховувалися позивачем.

Відносини між сторонами протягом воєнного періоду були добрі: вони підтримували постійний зв`язок, ділилися всією інформацією, у квітні-травні 2023 року позивач зміг з`їздити в гості до доньки та дружини в Німеччину та провів з ними чудово час, але в жовтні 2023 року позивач через додаток «Дія» отримав інформацію про відкриття виконавчого провадження відносно нього за виконавчим листом про стягнення аліментів та заборгованості з 2017 року, а також інформацію про те, що відповідачка в травні 2023 року звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Згідно з розрахунком заборгованості по аліментам станом на 30.11.2023 остання склала 588370,00 грн.

В позовній заяві про розірвання шлюбу відповідачка зазначила, що вони проживають окремо, шлюб носить формальний характер, а подружні відносини між позивачем та відповідачем припинились більш ніж за півтора року до дня подання позову. Саме з того часу сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Тобто, відповідачка в своєму позові про розірвання шлюбу зазначає, що спільне життя з позивачем фактично припинилося з моменту початку повномасштабного вторгнення рф.

Позивач не заперечує, що після початку воєнних дій на території України він з відповідачкою вимушений жити окремо: він в Україні, а вона за кордоном, але про те, що він продовжує утримувати дитину можуть свідчити викладені вище факти та додані докази.

Увесь час спільного проживання сторін позивач приймав участь у вихованні та утриманні дитини. Донька неодноразово виїжджала на відпочинок з його батьками, він з дружиною та донькою їздили на спільний відпочинок за кордон у 2021.

Відповідачка станом на лютий 2022 року не працювала і знаходилась на утриманні позивача не менше року. Позивач не лише забезпечував сім`ю необхідним для проживання, а також, як люблячий чоловік, робив дорогі подарунки і відповідачці, і доньці.

Крім того, позивач зазначає, що є інвалідом другої групи відповідно до довідки МСЕК № 686653 від 01.02.2023, має ряд захворювань, у тому числі: гепатит С, панкреатит ЖКХ, бронхіальна астма та ін. Стан його здоров`я потребує постійного медичного нагляду та консультацій, прийому різних медикаментів.

Позивач просить позов задовольнити та звільнити його від сплати заборгованості за аліментами на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 з 12.01.2017 до 30.11.2023 у розмірі 588370,00 грн у зв`язку з існуючими істотними умовами, а саме фактом утримання дитини позивачем.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 січня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості з аліментів задоволено частково.

Звільнено ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 за період з 12.01.2017 до 31.05.2022 у розмірі 349522,50 грн (триста сорок дев`ять тисяч п`ятсот двадцять дві гривні 50 копійок).

У решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок судового збору за подання позовної заяви 637,83 грн (шістсот тридцять сім гривень 83 копійки).

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок судового збору за подання апеляційної скарги 217,89 грн (двісті сімнадцять гривень 89 копійок).

Додатковим рішенням Московського районного суд м. Харкова від 27 січня 2025 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості з аліментів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу 11872,58 грн (одинадцять тисяч вісімсот сімдесят дві гривні 58 копійок), в рахунок відшкодування судового збору на отримання копій технічних записів судових засідань 110,62 грн (сто десять гривень 62 копійки).

У решті вимог заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, додаткове рішення скасувати, задовольнити заяву про ухвалення додаткового рішення, вирішити питання щодо судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку що ОСОБА_4 перебувала на повному утриманні не лише Відповідачки а й Позивача, що свідчить про добровільну сплату Позивачем аліментів на утримання дитини. На думку суду першої інстанції, Позивач, проживаючи разом з дитиною, виконував батьківський обов`язок з її утримання, та добровільно сплачував кошти спільно проживаючи з дитиною та утримуючи її. Втім, дані висновки суду першої інстанції прийняті всупереч нормам Сімейного кодексу України, доказам, які містяться у матеріалах справи, показанням свідків та сталої практики Верховного Суду, що призвело до ухвалення необґрунтованого рішення та порушення прав та інтересів Відповідача. Вказує, що 28.03.2017 року Московським районним судом м. Харкова в межах цивільної справи №643/205/17 було ухвалено рішення, яким стягнуто з Позивача на користь Відповідачки аліменти у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до її повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 включно, починаючи з 12.01.2017 року. Згідно відомостей, викладених в описовій частині наголошеного рішення суду, під час слухання вищезазначеної судової справи ОСОБА_1 був присутнім у судовому засіданні, заперечень проти позовних вимог не висловлював, відомості щодо перебування дитини на утриманні матері та відсутності з його боку матеріальної допомоги на утримання дитини не спростовував. Як встановив Московський районний суд м. Харкова у рішенні від 28.03.2017 у справі №643/205/17 неповнолітня дитина мешкає разом з позивачкою, перебуває на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Відповідач працездатний, офіційно працевлаштований. Відповідач, як батько, зобов`язаний брати участь у виховані та утримані своєї дитини наряду з позивачем. Рішення Московського районного суд м. Харкова від 28.03.20217 у справі №643/205/17 набрало законної сили 07.04.2017, апеляційна скарга ОСОБА_1 не подавалась. Більш того, жоден зі свідків допитаних судом у справі №643/12277/23 не бачив щоб Позивач сплачував аліменти на утримання дитини, надавав кошти, купував ліки, одяг, продукти харчування, тощо. Втім, свідкам відомо, що Позивач має у власності дві квартири та гараж, здає їх в оренду, з чого отримує прибуток. Більше того, надані свідчення свідків підтверджують, що позивач не виконував своїх обов`язків належним чином, незважаючи на наявність відповідного рішення суду та його фінансові можливості. У позивача немає інших дітей, які знаходяться на його утриманні, окрім доньки ОСОБА_5 (утримувати яку Позивача зобов`язано рішенням суду від виконання якого він ухилявся з 2017 року). З позовом про стягнення аліментів з Позивача Відповідачка вимушена була звернутись до суду, оскільки Позивач не приймав жодної участі у вихованні дитини. Не купував харчі, речі дитині, не сплачував за лікування дитини, не купував ліки, усе купувала Відповідачка та її батьки. Суд першої інстанції не надав оцінку твердженням представника Відповідача, що після ухвалення Московським районним судом м. Харкова рішення від 28.03.2017 у справі №643/205/17 про стягнення аліментів на утримання дитини, Позивач не оспорював дане рішення у суді апеляційної інстанції, та протягом 7 років не звертався до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, заміни способу чи порядку виконання рішення у справі №643/205/17 або припинення стягнення з нього аліментів. Верховний Суд у постанові від 10.01.2024 у справі №359/240/21 дійшов висновку про те, що доводи щодо того, що виконавчий лист не надійшов на виконання одразу після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, є неспроможними, оскільки обов`язок сплачувати аліменти визначено положеннями статей 180 та 181 Сімейного кодексу України. Крім того, пунктом 3 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо, може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі. Наголошує, що виконавчий лист міг бути пред`явлений до примусового виконання Відповідачкою у будь-який час з 07.04.2017 по 30.06.2027. Однак непред`явлення Відповідачкою виконавчого листа на примусове виконання жодним чином не звільняє Позивача від обов`язку виконати рішення суду у справі №643/205/17 та сплачувати аліменти на утримання доньки, оскільки звільнення від сплати аліментів можливе виключно за рішенням суду. Більше того, розмір аліментів, встановлений судом, не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами чинного Сімейного кодексу України. Зазначає, що Відповідачка та її донька не мають жодного нерухомого майна, яке належить їм на праві власності. Усе життя Відповідачка та її дитина мешкають у квартирі батьків Відповідачки, у той час як Позивач, саме у спірний період - з 2019 по 2022 рік, придбав у власність дві квартири та гаражний бокс, залишивши власну дитину без належної підтримки та засобів для існування, умисно не виконуючи рішення суду та не сплачуючи аліменти на утримання дитини. Судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначено, за яких саме підстав суд вирішив, що сторони мешкали разом та їх взаємовідносини мали всі ознаки подружнього життя, оскільки свідки, допитані судом, надали свідчення, що Позивач з Відповідачкою разом не мешкали. Відповідачка мешкала разом з дитиною у квартирі своїх батьків, а Позивач інколи у вихідні дні приїздив до дитини. Більш того, відповідно до норм СК України та сталої практики Верховного Суду отримання аліментів на дитину одного із подружжя, не залежить від того живуть вони разом чи окремо один від одного. Звертає увагу суд, що Позивач ніколи не був зареєстрований з Відповідачем за одною адресою. Так само і дитина завжди була зареєстрована лише за адресою реєстрації Відповідачки, що свідчить про те, що між Позивачем та Відповідачем не існувало довготривалих відносин, характерних для подружжя. Таким чином, твердження Позивача про наявність спільного домогосподарства не підтверджуються жодними доказами, а навпаки, свідчать про відсутність подружніх відносин, та жодним чином не впливають на обов`язок Позивача утримувати дитину та сплачувати аліменти. Вказує, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення за відсутності жодного доказу з боку Позивача утримання дитини, сплати аліментів на її утримання, купівлі дитині будь-яких речей, предметів вжитку, тощо. Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення зробив хибний висновок, що квитанції про сплату комунальних послуг з адресою реєстрації Відповідачки, оплати будівельно-ремонтних робіт, купівля меблів та техніки, сумісний відпочинок свідчать про сумісне життя сторін, оскільки копії квитанцій про оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 за червень і листопад 2020, червень, жовтень, грудень 2021, січень, лютий 2022 року, не містять жодної інформації про особу, якою було сплачено дані послуги. Зазначає, що Позивач та Відповідачка один раз за час перебування у шлюбі поїхали на спільний відпочинок заради дитини, втім, дані відомості не є доказом для встановлення факту проживання їх однією сім`єю без наявності інших суттєвих ознак сім`ї, таких як ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету та взаємні права і обов`язки, притаманні подружжю та не є доказом виконання Позивачем рішення Московського районного суду м. Харкова від 28.03.2017 у справі №643/205/17. Більш того, суд першої інстанції при частковому задоволенні позовних вимог Позивача не надав оцінку доказам того, що дитина сторін з дитинства має ряд хронічних захворювань, які потребують додаткових витрат, заборгованість зі сплати аліментів утворилась у позивача у зв`язку з свідомим невиконанням ним рішення Московського районного суду м.Харкова від 28.03.2017 у справі №643/205/17. Більш того, розмір заборгованості було розраховано державним виконавцем на підставі отриманих відомостей з Державної податкової служби України про доходи Позивача. Відповідач повідомила, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат які ОСОБА_2 понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом даної апеляційної скарги становить 36 288,35 грн, та складається з судового збору у розмірі 1 288,35 грн та витрат на правову допомогу у розмірі 35 000,00 грн (даний розмір витрат на правову допомогу, є орієнтовним та залежить від часу роботи адвоката і остаточно може бути визначений лише після завершення розгляду справи) понесених ОСОБА_2 згідно договору від 13.12.2023 №33/2023, укладеного з адвокатом Токаренко Х.О.

Стосовно незгоди з додатковим рішенням суду зазначає, що дане рішення підлягає скасуванню, оскільки судом першої інстанції не було повністю з`ясовано обставини, які мають значення для справи, не було дотримано основних принципів цивільного судочинства, було неправильно застосовано норми процесуального та матеріального права, а рішення ухвалене всупереч усталеній практиці Верховного Суду при розгляді аналогічних справ. Висновки суду першої інстанції при ухваленні додаткового оскаржуваного рішення, що угода про надання правової допомоги від 13.12.2023 №33/2023 має загальний характер юридичного супроводу клієнта у різних інстанціях, при цьому представник відповідачки представляла останню у Виконавчій службі, зверталася із запитами та скаргами на дії державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, а також у суді під час розгляду скарг ОСОБА_1 на дії державного виконавця (справи № 643/205/17, провадження № 4-с/643/35/24, 4-с/643/7/25), не відповідають фактичним обставинам справи. Оскільки відповідно до положень додаткової угоди №2 від 15.12.2023 № 2 до Договору № 33/2023, адвокат Токаренко Христина Олексіївна здійснювала юридичний супровід клієнта виключно в межах справи №643/12277/23 в Московському районному суді м.Харкова, що чітко визначено сторонами у зазначеній угоді. Зауважує, що додаткова угода від 15.12.2023 № 2 до договору про надання правової допомоги від 13.12.2023 № 33/2023 та акти приймання-передачі виконаних робіт і наданих послуг, укладені 15.03.2024, 20.08.2024, 12.12.2024, 03.01.2025 і 08.01.2025 за даною додатковою угодою, не містять жодної інформації щодо наданих послуг з представництва адвокатом інтересів клієнта у Виконавчій службі, під час звернення із запитами та скаргами на дії державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, а також у суді під час розгляду скарг ОСОБА_1 на дії державного виконавця (справи № 643/205/17, провадження № 4-с/643/35/24, 4-с/643/7/25). Отже, просить Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 72 300,00 грн (сімдесят дві тисячі триста гривень 00 коп.), надану адвокатом Токаренко Х.О. відповідачу під час розгляду позовної заяви ОСОБА_1 у справі № 643/12277/23 в суді першої інстанції. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за отримання технічних записів судових засідань під час розгляду позовної заяви ОСОБА_1 у справі № 643/12277/23 в суді першої інстанції у сумі 272,52 грн.

Представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу та зазначив, що викладена відповідачем редакція показань свідків не відповідає дійсності, а апеляційний суд не позбавлений можливості, у разі сумніву заслухати показання свідків за допомогою електронних засобів. Вважає, що судом вірно зроблений висновок, що сторони після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів мешкали разом, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, спільний бюджет, тобто їх взаємовідносини мали всі ознаки подружнього життя що з 12.01.2017 дитина ОСОБА_4 проживала з обома своїми батьками, а не окремо з матір`ю, та перебувала на їхньому повному утриманні, що свідчить про добровільну сплату позивачем аліментів на утримання дитини. Це, за відсутності вимоги про примусове стягнення коштів на утримання дитини, не вимагало від позивача надання додаткових доказів на підтвердження факту утримання. Також судом вірно зроблений висновок, що з таким положенням речей відповідачка погодилась, оскільки протягом шести років не пред`являла до виконання виконавчий лист про стягнення з позивача аліментів на утримання дитини ( при наявності юридичної освіти).

Представник відповідача надав додаткові пояснення у справі та зазначив, що відзив на апеляційну скаргу, поданий представником Позивача, не містить належних заперечень щодо змісту апеляційної скарги, а фактично складається з тексту рішення суду першої інстанції, викладеного у формі відзиву. У той же час у самій апеляційній скарзі представником Відповідача детально викладено обставини, що свідчать про незаконність і необґрунтованість рішення Московського районного суду м. Харкова від 09.01.2025 у справі №643/12277/23, зокрема неповноту та неправильність встановлених судом фактів, які мають істотне значення для справи, неналежне дослідження та оцінку доказів, а також порушення норм і принципів матеріального та процесуального права. На підставі викладеного Відповідач вважає, що відзив, поданий представником Позивача, не відповідає вимогам, установленим частиною третьою статті 360 ЦПК України, має формальний характер, не містить самостійного аналізу доводів, наведених в апеляційній скарзі, і фактично зводиться до відтворення позиції суду першої інстанції без належного процесуального обґрунтування.

ОСОБА_6 надав додаткові пояснення та зазначив, що суд першої інстанції обгрунтовано з урахуванням частково задоволених позовних вимог з позивача на користь відповідачки стягнув 11 872,58 грн. витрат на правову допомогу.

Також зазначив, що представник апелянта стверджувала, що рішенням Московського районного суду міста Харкова від 28.03.2017 року по справі № 643/205/17 були встановлені обставини що «дитина перебуває на утриманні матері, ОСОБА_1 не надає матеріальної допомоги», між тим дане твердження не відповідає дійсності та спростовується рішенням Московського районного суду міста Харкова від 28.03.2017 року по справі № 643/205/17, оскілки такі висновки в рішенні суду відсутні. Вказує, що чисельними показаннями свідків підтверджується той факт, що після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів сторони мешкали разом, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Зазначає, що 24.05.2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу (справа № 643/4245/23), в якому ж сама зазначила, що подружні відносини між Позивачем та Відповідачем припинились більш ніж за півтора роки до подання позову (24.05.2023). З цього часу сторони проживають окремо, що само по собі спростовує позицію, яку відповідачка займала під час розгляду даної справи №643/12277/23. Вважає, що суд першої інстанції зробив аргументований висновок, що неотримання виконавчого листа протягом шести років свідчить про належне утримання позивачем своєї дитини, зважаючи на встановлену судом обставину, що відповідачкою не доведено отримання доходів, які б давали їй можливість самостійно утримувати дитину, та впродовж розгляду справи відповідачкою не надано доказів про існування у неї доходів та їх розмір. Стосовно періоду звільнення від сплати аліментів, а саме з 12.01.2017 до 31.05.2022 та фактичних обставин справи, зазначає, що рішенням Московського районного суду міста Харкова від 28.03.2017 року було присуджено до стягнення аліменти у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку щомісячно, на утримання дитини, до її повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 включно, починаючи з 12.01.2017 року, між тим з січня 2017 сторони примирились та продовжили спільне проживання, враховуючи що позивач, як батько, і так розумів свій обов`язок брати участь у виховані та утримані своєї дитини, що і виконував належним чином, не було потреби в оскарженні даного рішення.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідач ОСОБА_1 рішення суду не оскаржує, отже рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог судом апеляційної інстанції не переглядається.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що починаючи з червня 2022 року сторони разом не мешкають, спільним побутом не пов`язані, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, і тому заборгованість по аліментам за період з 01.06.2022 року має бути виплачена позивачем відповідно до рішення суду про стягнення аліментів. Суд самостійно встановив дату 01.06.2022 не випадково, оскільки враховав факт виїзду відповідачки з дитиною до Угорщині у травні 2022 саме за рахунок роботодавця позивача, а на початку червня 2022 року до Німеччини - фактично за власний рахунок. Отже, суд вважає що позов має бути задоволений частково та звільнює позивача від сплати заборгованості по аліментам за період за період з 12.01.2017 до 31.05.2022 у розмірі 349522,50 грн у зв`язку із доведенням позивачем підстави для звільнення від заборгованості по аліментах

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.04.2009, мають спільну доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.11.2023, рішення суду набрало законної сили. Вказані обставини визнані сторонами, отже доведення не потребують (т. 1, а.с. 29).

Позивач зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 з 26.04.2021; станом на 24.02.2023 мав статус ВПО за адресою АДРЕСА_6 (т. 1, а.с. 17, 18).

Згідно копії пенсійного посвідчення та довідки МСЕК, позивачу встановлено 2 групу інвалідності за загальним захворюванням на строк до 01.02.2024 (т. 1, а.с. 19-25).

У закордонному паспорті позивача є відмітки про перетин кордону з Туреччиною на літаку (у період червень-липень 2021 року), з Польщею на автомобілі (у період з 24.04.2023 до 23.05.2023), інші відмітки нечіткі, зрозуміти дату та країну відвідування неможливо (т. 1, а.с. 26-28).

Згідно з копіями квитків та підтвердженням туроператора, які надані позивачем, останній разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у період часу з 27.06.2021 до 04.07.2021 відвідували Туреччину, у період з 22.05.2021 до 01.06.2021 ОСОБА_4 разом з батьками позивача дідусем ОСОБА_7 та бабусею ОСОБА_8 відвідували Туреччину. ОСОБА_1 24.04.2023 придбав квиток Львів-Білефельд (Німеччина) (т. 1, а.с. 30-36).

Зі звіту-рахунку АТ «ОТП Банк» з картки ОСОБА_1 за період з 19.05.2022 до 31.10.2023 вбачається, що позивачем здійснювались перекази грошових коштів на власний картковий рахунок, а витрати відбувались у Німеччині, ким саме здійснювались витрати з картки інформації у наданому звіті-рахунку немає (т. 1, а.с. 37-41).

Згідно з копією відомостей обсягів ремонтних робіт за адресою: АДРЕСА_2 , у 2018 році заробітна плата найомних робітників склала 66382 грн, закупівля товарів для виконання робіт здійснена за ринковими цінами на суму 154891 грн, замовник ОСОБА_1 , відомості підписані замовником та інженером з технічного нагляду, відомість скріплена печаткою (т. 1, а.с. 42).

З копії комерційної пропозиції від 21.06.2018 убачається купівля змішувачів, раковини та комплектуючих до них (т. 1, а.с. 43).

З копії довідки № 658/14-1-1 від 15.11.2023 АТ «ОТП Банк» убачається, що ОСОБА_1 працює у вказаному банку з 02.05.2019. Згідно з характеристикою ОСОБА_1 за місцем роботи характеризується позитивно (т. 1, а.с. 45, 46).

Відповідно до копії довідки від 14.11.2023 АТ «ОТП Банк» ОСОБА_1 скористався послугою банку про направлення на безпечне перебування осіб, що працюють в Банку та членів їх родини, в столицю Угорщині - Будапешт. Дружина та донька ОСОБА_1 були безкоштовно забезпечені транспортом та перебуванням у готелі з 20.05.2022 до 31.05.2022 (т. 1, а.с. 45).

З копії чеку на купівлю телефону, фотографії телефону, долучених позивачем, неможливо встановити, для кого саме вони куплені та хто ними користується (т. 1, а.с. 48, 50).

Надані позивачем фотографії відображають моменти спільного відпочинку позивача, відповідача, їх доньки та родичів сторін з обох боків (т. 1, а.с. 50-60).

ОСОБА_2 з 04.10.2018 зареєстрована за адресою АДРЕСА_2 , разом із нею з 15.01.2019 зареєстрована донька ОСОБА_4 (т. 1, а.с. 68).

Постановою державного виконавця Салтівського відділу ДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції від 13.09.2023 відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 643/205/17, виданого Московським районним судом м. Харкова від 27.07.2023 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 до її повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 включно, починаючи з 12.01.2017 (т. 1, а.с. 47).

Згідно копії розрахунку заборгованості по аліментам, остання за період з 12.01.2017 до 30.11.2023 складає 588370,00 грн (т. 1, а.с. 95-97).

З виписок з рахунку ОСОБА_1 відкритих в АТ «ПриватБанк» встановлено, що з позивача з листопада 2023 року здійснюються стягнення коштів за виконавчим провадженням (т. 1, а.с. 98-101; т. 2, а.с. 10-16).

З копій договорів оренди встановлено, що ОСОБА_1 у 2019, 2020, 2021 роках здавав в оренду квартири та гараж за плату, установлену у договорах (т. 1, а.с. 142-156, 107-171, 176-180).

ОСОБА_1 має на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_7 на підставі договору дарування від 19.02.2022, квартиру за адресою: АДРЕСА_5 на підставі договору дарування, гаражний бокс № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_8 , на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.2019; станом на 18.10.2023 є обтяження всього нерухомого майна ОСОБА_1 , обтяжувач: Салтівський відділ ДВС у м. Харкові (т. 1, а.с. 157-159, 172-175).

ОСОБА_2 обліковується у раді адвокатів Харківської області на підставі свідоцтва від 27.05.2020 (т. 1, а.с. 162).

Наданий представником відповідача документ (т. 1 а.с. 163, 164), складений іноземною мовою не має перекладу на українську мову, отже не оцінюється судом у якості доказу.

У зв`язку з неотриманням відповідачкою аліментів, її адвокат зверталась зі скаргами до Начальника Салтівського відділу ДВС у м. Харкові (т. 1, а.с. 185-189).

З виписок із медичної картки установлено, що ОСОБА_1 має ряд захворювань, основним з яких є бронхіальна астма (т. 2, а.с. 21-44, 67-68).

Крім того, позивач проходив медичні обстеження та купував ліки (т. 2, а.с. 57-63, 65-66).

Також позивачем надано квитанції про оплату комунальних послуг за адресою: АДРЕСА_2 за червень і листопад 2020, червень, жовтень, грудень 2021 року, січень, лютий 2022 року (т. 2, а.с. 45-50, 69).

Згідно з копією товарного чеку від 10.10.2018 ОСОБА_1 замовлено меблі на суму 10300 грн та їх доставку за адресою: АДРЕСА_2 (т. 2, а.с. 56).

З наданої позивачем копії квитанції від 26.05.2021 убачається купівля мобільного телефону 26.05.2021 (т. 2, а.с. 51).

З відповіді на ухвалу суду про витребування доказів Обласний МСЕК повідомив, що строк переогляду ОСОБА_1 на предмет підтвердження групи інвалідності призначений на 04.03.2024 (т. 2, а.с. 94).

Згідно з роздруківками квитанцій ОСОБА_4 через ОСОБА_2 у квітні та жовтні 2023 здійснювала оплату карткою, призначення сплат незрозуміле через викладення квитанції німецькою (т. 2, а.с. 108-111).

З копії медичної документації встановлено, що ОСОБА_4 рекомендовано окуляри та остання проходила лікування у зв`язку з пієлонефритом (т. 2, а.с. 114-210).

З копії заяви-приєднання встановлено, що ОСОБА_4 приєдналась до отримання банківських послуг, здійснювала оплати через АТ «Ощадбанк» (т. 2, а.с. 122-126).

З копії довідки Салтівського відділу ДВС у м. Харкові Східного МУЮ встановлено, що стягувач не отримував аліментів за період з 12.01.2017 до 31.01.2024, станом на 08.02.2024 наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів (т. 2, а.с. 128).

З копії відповіді на заяву КНП «Харківська міська дитяча поліклініка № 13» ХМР від 20.04.2024 убачається, що ОСОБА_4 перебуває на обліку у закладі з народження, до 2018 родина проживала за адресою: АДРЕСА_9 , декларація про надання первинної медичної допомоги укладена матір`ю 10.09.2020, адреса проживання, яка вказана у декларації: АДРЕСА_2 . При зверненнях до поліклініки дитина перебувала у супроводі матері, батька або бабусі (т. 2, а.с. 199).

З копії відповіді на адвокатський запит від 23.04.2024 КЗ «Харківський ліцей № 142 ХМР» вбачається, що ОСОБА_4 навчалась у вказаному закладі з 21.07.2017 до 13.08.2019. Під час навчання дитини у третьому та четвертому класах спостерігалась турбота сім`ї про виховання, навчання та здоров`я дівчинки від обох батьків. До школи дитину приводили і забирали як матір, так і батько. Зі слів дівчинки можна було зрозуміти про дружні стосунки між членами родини (т. 2, а.с. 201).

З копії відповіді на адвокатський запит ГУ ДПС у Харківській області від 22.04.2024 встановлено, що ОСОБА_2 була зареєстрована ФОП з 11.02.2014. Знята з обліку платника податків 14.07.2014. Згідно з даними інформаційних баз ГУ ДПС у Харківській області ФОП ОСОБА_2 знаходилась з 11.02.2014 по 28.02.2014 на загальній системі оподаткування, з 01.03.2014 до 30.04.2014 на спрощеній системі оподаткування, в якості платника єдиного податку 2 група 20%, з 01.05.2014 до 14.07.2014 на загальній системі оподаткування. Протягом 2018-2022 років по ОСОБА_2 відсутні інтегровані картки, сплата не проводилась (т. 2, а.с. 215).

З копії трудової книжки ОСОБА_2 убачається, що остання працювала: з 01.08.2006 по 29.09.2006 інспектором податкової служби, з 06.11.2006 до 16.01.2008 на посаді юрисконсульта ВАТ «Мегабанк», з 18.03.2008 до 14.11.2013 на різних посадах у Головному управлінні юстиції Харківської області, з 23.12.2013 до 10.02.2014 перебувала на обліку у Центрі зайнятості, з 17.08.2015 до 28.02.2019 працювала юристом у КС «Самопоміч», з 27.03.2019 до 20.12.2021 - на різних посадах у філіях «Південна залізниця (т. 3, а.с. 13-26).

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 180 СК України регламентовано, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою-третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Указаною нормою права імперативно встановлено право власності дитини на аліменти, які отримуються на неї одним із батьків, та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Відповідно до статті 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Зазначена норма не встановлює вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення.

Аналогічна вимога міститься у п. 22 Постанови Верховного Суду України від 15 травня 2006року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", де вказано, що суд за передбачених статею 197 СК умов може повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості.

Тобто, в розумінні цих положень закону, підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами можуть бути лише ті істотні обставини, які вплинули та пов`язані із самим фактом виникнення такої заборгованості. Інших підстав для звільнення від сплати заборгованості за аліментами діюче законодавство не передбачає.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами.

Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом.

За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Як на підставу для звільнення від сплати заборгованості по аліментам, позивач посилався на те, що після суперечки у 2017 році відповідачка подала до суду заяву про стягнення аліментів з позивача на її користь на утримання доньки. У зв`язку з тим, що всі розбіжності між подружжям були подолані та подовжене сімейне сумісне життя, спільне ведення господарства та ведення спільного сімейного бюджету, відповідачка не пред`являла до виконання виконавчий лист про стягнення з позивача аліментів на утримання дитини. Сторони вели спільне господарство, разом виховували дитину, разом спільно відпочивали, позивач утримував дитину.

Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

За змістом вказаної норми права особа, з якої за рішенням суду стягнуто періодичні платежі, у випадку зміни будь-яких обставин, що впливають на її обов`язок щодо сплати таких платежів, у тому числі щодо припинення такого обов`язку, може звернутися із відповідним позовом.

Отже, з урахуванням приписів ч. 4 ст. 273 ЦПК України звільнення від сплати заборгованості по аліментам можлива лише щодо заборгованості, яка виникла у період після набрання рішенням законної сили.

Як вбачається з матеріалів справи, рішення Московського районного суду міста Харкова від 28.03.2017 року набрало законної сили 07.04.2017 року; аліменти присуджено до стягнення починаючи з 12.01.2017 року. Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що ОСОБА_1 участі в утриманні дитини з часу звернення з позовом - з 12.01.2017 року по час ухвалення судом рішення - не приймав. За таких обставин, суд першої інстанції вирішуючи справу за позовом ОСОБА_1 , без жодних підстав, висновки рішення Московського районного суду міста Харкова від 28.03.2017 року фактично визнав такими, що не відповідають дійсним обставинам.

Крім того, матеріали справи не містять достатньо доказів тих обставин, які б надавали підстави для звільнення від сплати аліментів за період з 07.04.2017 року (з моменту набрання рішенням Московського районного суду міста Харкова від 28.03.2017 року законної сили) до 31.12.2017 року, оскільки за цей період відсутньо достатньо даних, що сторони у справі вели спільне господарство та спільно утримували дитину.

Між тим, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для звільнення ОСОБА_1 від сплати аліментів за період з 01.01.2018 року по 31.05.2022 року.

Згідно із положеннями статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, закон вимагає існування всіх вище перелічених обставин одночасно, які відповідно до положень ст.ст.77-80 ЦПК України, мають бути підтверджено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 04.04.2009, який розірвано рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.11.2023, у травні 2022 за рахунок роботодавця позивача відповідачка разом з дитиною виїхала до Угорщині, в подальшому - в червні 2022 року - до Німеччини, де перебуває до теперішнього часу. З червня 2022 дитина мешкає із відповідачкою у Німеччині, дані обставини визнані сторонами, отже доведення не потребують.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги та звільняючи від сплати аліментів позивача за період зокрема з 01.01.2018 року по 31.05.2022 року вірно посилався на наявність сімейних стосунків у сторін, що підтверджується спільними фотографіями, фотографіями про проведений сімейний відпочинок у Туреччині, інформацією, що міститься у відповідях з дитячої поліклініки та навчального закладу доньки сторін, свідчень свідків (насамперед сусідів, яких суд вважає нейтральними), отже дійшов вірного висновку, що сторони мешкали разом, були пов`язані спільним побутом, ОСОБА_1 фінансував здійснення ремонтних робіт та закупівлю товарів для їх використання за адресою: АДРЕСА_2 . Сторони мали взаємні права та обов`язки, спільний бюджет, обидва спільним коштом утримували дитину, тобто їх взаємовідносини сторін мали всі ознаки подружнього життя.

Крім того, ОСОБА_2 не заперечувала той факт, що у вказаний період сторони періодично проживали разом.

Також судом встановлено, що у травні 2022 року відповідач за рахунок АТ «ОТП БАНК», де останній працював, відправив ОСОБА_2 та доньку, як члені своєї сім`ї до Будапешту.

Тож, встановивши фактичні обставини у справі, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги частково та звільнити позивача від сплати заборгованості по аліментам за період з 01.01.2018 до 31.05.2022 у розмірі 304 315,25 грн.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо незгоди з додатковим рішенням, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями статті 59 Конституції України передбачено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі №306/1198/17 Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Відповідно до висновку Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду Верховного Суду викладеного у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Процесуальними нормами встановлено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів.

Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Як вбачається з матеріалів справи, між відповідачкою ОСОБА_2 та адвокатом Токаренко Х.О. укладений договір про надання правової допомоги договору від 13.12.2023 № 33/2023. У зв`язку з перебуванням ОСОБА_2. за межами території України та відсутністю у неї рахунків, відкритих в українських банках, 13.12.2023 між адвокатом Токаренко Х.О., ОСОБА_2 та ОСОБА_9 укладено договір від 13.12.2023 №1312/2023 про фінансування правової допомоги, за умовами якого ОСОБА_9 взяла на себе зобов`язання сплачувати всі правничі послуги, надані ОСОБА_2 адвокатом Токаренко Х.О. відповідно до умов Договору від 13.12.2023 № 33/2023.

Крім того, 15.12.2023 між ОСОБА_2 та адвокатом Токаренко Х.О. укладено додаткову угоду №2 до договору про надання правової допомоги від 13.12.2023 № 33/2023.

За умовами вказаного Договору адвокат зобов`язався здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги (правового супроводу діяльності клієнта, складання заяв, скарг, процесуальних та інших документів, правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення) клієнту на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

У пункті 2.2 Договору вказано, що розмір гонорару встановлюється сторонами у додаткових угодах до договору.

Відповідно до Додаткової угоди від 15.12.2023 №2 до Договору №33/2023 Сторонами досягнуто згоди, що гонорар адвоката при наданні правничої допомоги юридичного супроводу інтересів Клієнта у Московському районному суді м. Харкова під час розгляду справи № 643/12277/23 становить 15000,00 грн. У разі, якщо обсяг виконаних робіт та наданих послуг перевищує 7,5 умовних годин роботи адвоката, клієнт сплачує адвокату гонорар з розрахунку 2000,00 грн за одну умовну годину роботи адвоката на підставі рахунку Адвоката.

Вартість участі адвоката у судовому засіданні (як у приміщенні суду, так і в режимі відеоконференції) складає 3100,00 грн за одне судове засідання та не входить до загального обсягу робіт, що розраховується окремо. У разі, якщо судове засідання не відбулось з незалежних від Адвоката причин (неявка у судове засідання позивача, або представника позивача; відкладення судового засідання у зв`язку з завантаженістю судді; відкладення або скасування судового засідання з будь-яких інших причин), клієнт сплачує адвокату 50% від суми, передбаченої за участь в одному судовому засіданні.

Клієнт сплачує авансовий платіж у сумі 7550,00 грн протягом 10 календарних днів з дати підписання Сторонами цієї додаткової угоди на підставі виставленого рахунку. У подальшому, клієнт сплачує гонорар протягом десяти календарних днів з дати підписання Сторонами акту приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг, з урахуванням договору про фінансування правничої допомоги від 13.12.2023 №1312/2023.

Відповідно до умов Договору №33/2023 ОСОБА_2 та адвокатом Токаренко Х.О. підписано такі акти приймання-передачі виконаних робіт та наданих послуг за додатковою угодою від 15.12.2023 №2 до договору про надання правової допомоги від 13.12.2023 №33/2023: 15.03.2024 за надані послуги з правової допомоги у період з 15.12.2023 по 26.01.2024 на суму 14550,00 грн; 20.08.2024 за надані послуги з правової допомоги у період з 06.02.2024 по 26.02.2024 на суму 14100,00 грн; 12.12.2024 за надані послуги з правової допомоги у період з 29.02.2024 по 29.05.2024 на суму 14400,00 грн; 03.01.2025 за надані послуги з правової допомоги у період з 12.06.2024 по 19.11.2024 на суму 17050,00 грн; 08.01.2025 за надані послуги з правової допомоги у період з 16.12.2024 по 08.01.2025 на суму 12200,00 грн.

Отже, на підтвердження витрат на правову допомогу представником відповідача до заяви додано такі докази: копію договору про надання правової допомоги від 13.12.2023 за № 33/2023; копію договору про фінансування правової допомоги від 13.12.2023 № 1312/2023, додаткову угоду № 2 від 15.12.2023 до договору про надання правової допомоги № 33/2023, акти приймання-передачі виконаних робіт від 15.03.2024, 20.08.2024, 12.12.2024, 08.01.2025, 03.01.2025; копії платіжних інструкцій від 06.12.2023 на суму 5000,00 грн, від 31.10.2024 на суму 5000,00 грн, від 13.01.2025 на суму 17050,00 грн, від 23.08.2024 на суму 4100,00 грн, від 24.08.2024 на суму 10000,00 грн, від 21.12.2023 на суму 550 грн, від 15.12.2023 на суму 7000,00 грн, від 21.03.2024 на суму 7000,00 грн, від 21.01.2025 на суму 12200,00 грн, скрін переказу коштів «EasyPaу» на суму 4500,00 грн.

Крім того, відповідачкою сплачено за квитанціями від 18.11.2024, 19.11.2027, 20.11.2024 по 90,84 грн судовий збір за отримання доступу до технічного запису судового засідання.

Таким чином, відповідачкою підтверджено належними доказами здійснення витрат на правничу допомогу у цій цивільній справі на суму 72300 грн.

Позивач звернувся до суду з клопотанням про зменшення витрат на правничу допомогу.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00 щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі №910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі №750/10242/20.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №750/2055/20 вказано, що саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами ВС у справах №923/560/17, №329/766/18, №178/1522/18.

У постанові ВС від 12.04.2023 року у справі №127/9918/14-ц вказано, що відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до роз`яснень, що викладені в п. 35 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, враховуючи норми процесуального права і докази надання правничої допомоги ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції, а також подання таких доказів у строк, передбачений ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги обставини справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з позивача на користь відповідача понесених останньою витрат на оплату професійної правничої допомоги пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено, а саме в розмірі 34906,44 грн. (72300*48,28%), (позовні вимоги задоволено на 51,75%).

Також позивачем при зверненні до суду сплачені 1073,60 грн судовий збір за подання позовної заяви, отже пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 555,26 грн. (1073,60*51,72%).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги на рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 січня 2025 року та додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 січня 2025 року слід змінити в частині суми стягнення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню, з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника Токаренко Христини Олексіївни на рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 січня 2025 року - задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 січня 2025 року - змінити.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь ОСОБА_2 за період з 01.01.2018 до 31.05.2022 у розмірі 304 315,25 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви 555,26 грн.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника Токаренко Христини Олексіївни на додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 січня 2025 року - задовольнити частково.

Додаткове рішення Московського районного суду м. Харкова від 27 січня 2025 року - змінити в частині суми стягнення на відшкодування витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на відшкодування витрат на правничу допомогу 34906,44 грн.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий - Н.П. Пилипчук

Судді - О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова