справа № 757/8196/25-ц
головуючий у суді І інстанції Вовк С.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Івкової Д.Л.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 19 червня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Міністерства Юстиції (м. Київ), що полягає у не знятті арешту з майна та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність посадових осіб Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Міністерства Юстиції (м. Київ), що полягає у не знятті арешту з майна та зобов`язання вчинити дії, посилаючись на те, що висновки ВДВС про те, що станом на 5 лютого 2025 року залишок не сплаченого виконавчого збору 35 356 грн є не обґрунтованим та незаконним.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 червня 2025 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність посадових осіб Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального Міжрегіонального Управління Міністерства Юстиції (м. Київ), що полягає у не знятті арешту з майна та зобов`язання вчинити дії залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Гончар Л.В. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що постанову про стягнення виконавчого збору державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після її винесення надсилає сторонам виконавчого провадження, однак судом не була досліджена та обставина, що державним виконавцем при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження від 4 жовтня 2016 року одночасно не виносилася постанова про стягнення виконавчого збору. Згідно інформації про виконавче провадження НОМЕР_2, ідентифікатор доступу для інформації 57В092936ГЗД, постанова про стягнення виконавчого збору взагалі відсутня.

Вважає, що судом не були враховані обставини, що рішення про стягнення коштів (дублікат виконавчого напису на суму стягнення 703 560 грн) було виконано боржником частково (у сумі 414 247 грн) до винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, тому виконавчий збір мав стягуватися державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягала примусовому стягненню.

Тобто, станом на день відкриття виконавчого провадження (4 жовтня 2016 року), стягненню підлягала не оплачена частина в розмірі 289 313 грн та відповідно 10 відсотків виконавчого збору - 28 931,30 грн.

Вважає висновки суду першої інстанції, що станом на 5 лютого 2025 року, залишок не сплаченого виконавчого збору становить 35 356 грн є необґрунтованими та незаконними, такими, що порушують положення ч. 4 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» та п. 8 розділу III інструкції з організації примусового виконання рішень.

Вказує, що судом першої інстанції при розгляді скарги не враховані висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду викладені у постановах від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 та від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц. Під час розгляду скарги було встановлено, що протягом 7 (семи) років відсутнє виконавче провадження щодо стягнення з боржника на підставі дубліката виконавчого напису та наявний нескасований арешт на кошти та майно боржника.

Наголошує, що судом першої інстанції не враховані внесені зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження».

Зазначає, що 26 березня 2022 року набрав чинності Закон України від 15 березня 2022 року «Про внесення зміни до розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон №2129-ІХ), яким Розділ XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону доповнено пунктом 10-2, який містить, зокрема положення про те, що тимчасово, на період до припинення або скасування воєнного стану на території України припиняється звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника (крім рішень про стягнення аліментів та рішень, боржниками за якими є громадяни російської федерації) та визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Стверджує, що рахунок боржника № НОМЕР_1 , який відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»,призначений для отримання пенсійних виплат, що підтверджується довідкою АТ «Приватбанк» від 09 грудня 2024 року.

Відзив на апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні стягувач ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Гончар Л.В. просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явились.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із відсутності правових підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини в розумінні Закону України «Про виконавче провадження», оскільки станом на 5 лютого 2025 року залишок не сплаченого виконавчого збору становить 35 356 грн.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Судом встановлено, що 4 жовтня 2016 року старшим державним виконавцем Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у місті Києві Кравцовою О.С. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № НОМЕР_2 про примусове виконання виконавчого напису-дублікату № 821, виданого 17 вересня 2014 року приватним нотаріусом КМНО Малиновською О.Ю. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми у розмірі 703 560 грн.

Згаданою постановою боржнику постановлено самостійно виконати в строк до семи днів з моменту винесення постанови. При невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій.

Постановами старшого державного виконавця Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у місті Києві Кравцової О. С. від 1 грудня 2016 року та від 1 лютого 2017 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів у розмірі 703 560 грн.

5 квітня 2017 року старшим державним виконавцем Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у місті Києві Кравцовою О.С. винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій у сумі 750 грн.

19 липня 2017 року старшим державним виконавцем Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у місті Києві Кравцовою О.С. винесено постанову про арешт коштів боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 427 536 грн.

19 липня 2017 року старшим державним виконавцем Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у місті Києві Кравцовою О.С. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. При цьому у постанові встановлено, що борг стягнуто частково у розмірі 314 250 грн, виконавчий збір стягнуто частково у розмірі 35 000 грн, витрати на проведення виконавчих дій стягнуто у розмірі 750 грн.

З листа Печерського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у місті Києві від 5 лютого 2025 року № НОМЕР_2/16 вбачається, що в межах виконавчого провадження проведено часткове стягнення: 179 250 грн ПД № 3083 від 22 березня 2017 року, 135 000 грн ПД № 5606 від 18 квітня 2017 року перераховано стягувачу, 20 000 грн ПД № 2919 від 21 березня 2017 року, 15 000 грн ПД № 5802 від 20 квітня 2017 року в дохід держави як виконавчий збір та 750 грн ПД № 2920 від 21 березня 2017 року, як витрати на проведення виконавчих дій. Станом на 5 лютого 2025 року залишок не сплаченого виконавчого збору становить 35 356 грн. В зв`язку з викладеним у відділу відсутні підстави для звільнення майна та рахунків боржника з під арешту.

Так, термін «завершення виконавчого провадження» застосовувався у нормі статті 30 Закону № 606-XIV як узагальнююче поняття процесуальної стадії виконавчого провадження.

Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно з статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно з статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

У Законі № 1404-VIII (чинному на момент розгляду справи судами) відсутня норма, аналогічна нормі частини першої статті 30 Закону № 606-XIV. Закон № 1404-VIII не містить такого поняття, як «завершення виконавчого провадження», водночас окремо врегульовує виконавчі дії щодо закінчення виконавчого провадження у статті 39 та щодо повернення виконавчого документа стягувачу в статті 37.

Частина перша статті 47 Закону № 606-XIV визначала, що виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Аналогічні підстави для повернення виконавчого документа стягувачу визначені і в подальшому в частині першій статті 37 Закону № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

Правові підстави для повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, у статті 48 Закону № 606-XIV визначались так: виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, повертається до суду, який його видав, у разі відновлення судом строку для подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, та прийняття апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню) (частина перша цієї статті); виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягувачем є держава, у випадках, передбачених частиною першою статті 47 цього Закону, повертається до органу, який пред`явив виконавчий документ до виконання (частина друга цієї статті).

У Законі № 1404-VIII на відміну від Закону № 606-XIV повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, не визначається як окрема підстава завершення виконавчого провадження, а є правовою підставою для закінчення виконавчого провадження (пункт 10 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII).

Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа. У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (частини перша та друга статті 49 Закону № 606-XIV).

Підстави для закінчення виконавчого провадження на момент розгляду цієї справи визначені у частині першій статті 39 Закону № 1404-VIII.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного (приватного) виконавця не проводяться (див. подібні висновки у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 569/6234/22).

Так, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.

Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 49 Закону № 606-XIV (частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII), свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VIII).

Водночас частиною п`ятою статті 47 Закону № 606-XIV визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (аналогічна норма міститься в частині п`ятій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

Наслідки завершення виконавчого провадження визначені статтею 50 Закону № 606-XIV.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 50 Закону № 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Схожі за змістом норми містяться у частинах першій, другій статті 40 Закону № 1404-VIII.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

-у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

-у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Аналогічний висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звертала увагу у справі № 2/1522/11652/11, що законодавець у Законі № 1404-VIII, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).

Враховуючи наведене, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за винятком випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII).

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, виконавче провадження № НОМЕР_2, у якому боржником був скаржник, завершено у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу. При цьому, станом на час розгляду скарги залишок не сплаченого виконавчого збору становить 35 356 грн, відповідно до напису-дублікату № 821, виданого 17 вересня 2014 року приватним нотаріусом КМНО Малиновською О.Ю. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Скаржником наявність вказаної заборгованості не спростована.

Як слідує із доводів апеляційної скарги, сторона боржника не погоджується із розміром залишку не сплаченого виконавчого збору у сумі 35 356 грн. Однак, боржник не оскаржив відповідні дії виконавця щодо визначеного розміру виконавчого збору до адміністративного суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заявником не доведено відсутність заборгованості за виконавчим документом, а відтак обов`язку державного виконавця щодо зняття арешту з майна при поверненні виконавчого документа стягувачу.

Колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що рахунок боржника № НОМЕР_1 , що відкритий в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»,призначений для отримання виключно пенсійних виплат, що підтверджується довідкою АТ «Приватбанк» від 09 грудня 2024 року з урахуванням наступного.

Згідно зі статтею 68 Закону України "Про виконавче провадження" стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі-підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Зазначене правило визначає ті кошти, що складають, зокрема, пенсію як особливий об`єкт, на який може бути звернуто стягнення на виконання виконавчого документа, та обмежує таке стягнення відсутністю інших коштів та/або об`єктів для стягнення, видами боргових зобов`язань (періодичні платежі) та сумою стягнення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі №905/361/19 зазначила: "…виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження". Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України "Про виконавче провадження")…".

Таким чином, спеціальний рахунок (пенсія) може бути звільнений з під арешту лише у разі повідомлення банком виконавця чи боржником.

Див. постанову Верховного Суду від 10 січня 2025 року у справі № 755/9274/23.

Як слідує із наявної у цій справі довідки АТ КБ "Приватбанк" від 9.12.2024 року, ОСОБА_1 має в АТ КБ "Приватбанк" картку, на яку отримує пенсійні виплати. Також, на вказану картку (рахунок) згідно інформації указаного банку, може бути зарахована будь-яка інша виплата (переказ), що відмінні від пенсійних виплат.

Також скаржник вважаючи, що основний борг погашений у повному обсязі не позбавлений права звернутись до суду з позовом про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення судового рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 19 червня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба