Дата документу 09.12.2025 Справа № 332/5739/23
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 332/5739/23
Провадження №22-ц/807/1246/25
Головуючий в 1-й інстанції Сінєльнік Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Гончар М.С., Полякова О.З.,
секретарКамалова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 29 квітня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до Заводського районного суду із позовом про усунення перешкоди у користуванні власністю та виселення із будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги мотивував тим, що є власником будинку садибного типу (домоволодіння) за адресою АДРЕСА_1 , як власник майна має право вільно, на власний розсуд володіти, користуватися, розпоряджається своїм будинком. Відповідачі були заселені до житлового приміщення у вищевказаному будинку колишнім співвласником будинку ОСОБА_4 , як члени його сім`ї. Однак, ще в 2009 році ОСОБА_4 подарував належні йому 12/25 часток будинку садибного типу (домоволодіння) за адресою АДРЕСА_1 матері позивача ОСОБА_2 , що підтверджується договором дарування частини домоволодіння від 05.08.2009 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б., зареєстрованим в реєстрі за № 1004. Договір містить пункт про підтвердження Дарувальником розуміння необхідності виселення з домоволодіння, згоду на таке виселення та підтвердження відсутності права користування будинком в інших осіб. Згода на укладання договору була надана відповідачкою ОСОБА_1 . Після укладання вищевказаного договору дарування частини домоволодіння від 05.08.2009 року, оскільки на той час ОСОБА_2 вже належало 31/100 часток домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою 25.11.2008 року за реєстровим № 1-2794, та 21/100 часток домоволодіння на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння, виданого міськжитлоуправлінням виконкому Запорізької міської ради народних депутатів 27.11.1996, зареєстрованого Орендним підприємством "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації" 27.11.1996 в реєстровій книзі №85 за реєстровим номером № 13105, вона стала єдиним власником всього будинку садибного типу (домоволодіння). Однак відповідачі не зважаючи на пункт 5 Договору Дарування від 05.08.2009 року відмовлялись висилитись з займаного приміщення, на вимоги усунути перешкоди у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення не реагували, оскільки вже на той час відповідачі порушували засади добросусідства, а ОСОБА_2 не мала можливості в повній мірі користуватися належним їй майном. 06.09.2023 року був укладений договір дарування нерухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняв в дар будинок садибного типу (домоволодіння) за адресою АДРЕСА_1 . Вказаний вище договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 3388. Після укладання договору проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно індексний номер витягу 345563736, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав. Поряд із тим, позивач не може реалізувати свої законні права, як власника нерухомого майна в повній мірі, оскільки у належному йому будинку проживають відповідачі, які не є членами його родини та відмовляються висилитися з будинку та системно порушують засади добросусідства, вчиняють сварки, порушують правила співжиття і роблять неможливим проживання з ними в одному будинку. Жодних домовленостей між ним та відповідачами щодо користування (платне чи безоплатне) займаними ними приміщеннями немає. Посилаючись на вищевказані обставини позивач просив позов задовольнити і усунути йому перешкоди у користуванні власністю та виселити із будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2025 року, позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_2 у користуванні власністю та виселено із будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплати судового збору в сумі по 1073 грн. 60 коп. з кожного.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що у спірне домоволодіння відповідачі вселилися в 1970х роках, як члени сім`ї ОСОБА_4 .. Після того, як останній подарував своїй сестрі свою частку у домоволодіння, жодних заперечень, щодо проживання відповідачів за спірною адресою не виникало. Будинок АДРЕСА_1 є єдиним житлом відповідачів і задоволення позову позбавляє їх будь якого права на житло. Зміст договору дарування, щодо виселення відповідачів з домоволодіння, для відповідачів не породжував жодних зобов`язань, а минулий власник не наполягав на виселенні. Неможливість сумісного проживання позивачем не доведена.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника адвоката Нємни Т.І. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок винесено обґрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необґрунтованими.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2025 року, прийнята відмова ОСОБА_2 в особі представника адвоката Нємни Тетяни Ігорівни від позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення. Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2025 року у цій справі в частині вирішення вимог позову до відповідача ОСОБА_3 визнано нечинним, провадження у справі в цій частині закрито.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга на рішення суду підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 12/25 часток домоволодіння за адресою будинок АДРЕСА_1 належало ОСОБА_4 , на підставі дублікату свідоцтва № НОМЕР_2 про право власності на домоволодіння, виданого Запорізьким міськкомунгоспом виконкому Запорізької міської ради народних депутатів 27.11.1996 року, зареєстрованого в Орендному підприємстві Запорізьке міське бюро технічної інвентаризації 21.05.2009 року на підставі витягу № 22794384 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, реєстраційний № 25466217.

13/25 часток домоволодіння за адресою будинок АДРЕСА_1 належало ОСОБА_5 , з них: 31/100 часток домоволодіння за адресою належало останній на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Першою Запорізькою державною нотаріальною конторою 25.11.2008 року за реєстровим № 1-2794, та 21/100 часток домоволодіння на підставі свідоцтва № НОМЕР_1 про право особистої власності на домоволодіння, виданого міськжитлоуправлінням виконкому Запорізької міської ради народних депутатів 27.11.1996, зареєстрованого Орендним підприємством "Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації" 27.11.1996 в реєстровій книзі №85 за реєстровим номером № 13105.

05.08.2009 року ОСОБА_4 подарував належні йому 12/25 часток будинку садибного типу (домоволодіння) за адресою будинок АДРЕСА_1 матері позивача ОСОБА_2 , відповідно договору дарування частини домоволодіння від 05.08.2009 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б., зареєстрованим в реєстрі за № 1004. Відповідно абзацу другого пункту 5 Договору, 12/25 частин домоволодіння, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передані, щодо них відсутні судові спори. Особи котрі проживають (або) зареєстровані в вищевказаній частині домоволодіння на момент укладання цього договору, не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з частини домоволодіння. Внаслідок дарування 12/25 частин домоволодіння не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх та малолітніх дітей, що підтверджується їх відсутністю в реєстрації в домовій книзі, вид. Заводським РВ УМВС України в Запорізькій області 07.07.2005 року. Відповідно пункту 7 Договору, дарування 12/25 частини домоволодіння вчиняється за згодою дружини ОСОБА_4 ОСОБА_1 , зареєстрованої за адресою: будинок АДРЕСА_1 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Ніколаєвською Л.Б., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області 05.08.2009 року за реєстровим № 1003, що призначена для зберігання у справах нотаріуса.

06.09.2023 року був укладений договір дарування нерухомого майна, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняв в дар будинок садибного типу (домоволодіння) АДРЕСА_1 . Вказаний вище договір посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Чепковою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 3388 та проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно індексний номер витягу 345563736, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав.

Відповідно листа Департаменту реєстраційних послуг управління державної реєстрації фізичних осіб відділу реєстрації фізичних осіб по Заводському району Запорізької міської ради від 22.05.2023 року № 04-25/2-71 ОСОБА_1 знята з реєстрації місця проживання за адресою будинок АДРЕСА_1 за заявою власника ОСОБА_2 , згідно з пунктом 2 частини 1 статті 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні"

Відповідно листа Департаменту реєстраційних послуг управління державної реєстрації фізичних осіб відділу реєстрації фізичних осіб по Заводському району Запорізької міської ради від 22.05.2023 року № 04-25/2-71 ОСОБА_6 знятий з реєстрації місця проживання за адресою будинок АДРЕСА_1 за заявою власника ОСОБА_2 , згідно з пунктом 2 частини 1 статті 18 Закону України "Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні".

Отже, вищезазначеними матеріалами справи та показами свідків підтверджено, що Відповідачі станом на дату розгляду справи продовжують проживати та одноосібно, без надання доступу Позивачу, користуються частиною домоволодіння АДРЕСА_1 . Домовленості між сторонами щодо займаного приміщення та користування ним на платній чи безоплатній основі відсутні. Сторони не є членами родини.

Задовольняючи вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 є власником спірного житлового будинку, тому відповідно до положень статті 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Сторони по справі не пов`язані та ніколи не були пов`язані спільним побутом і не мають взаємних домовленостей та обов`язків. Суд вважав за необхідне застосувати до спірних правовідносин норми статей 319, 395, 406 ЦК України щодо захисту права власності та врахував, що правовою підставою для проживання Відповідачів у спірному домоволодінні були сімейні відносини із ОСОБА_4 , право власності та користування на частку домоволодіння якого припинилось з моменту укладання договору дарування частки 05.08.2009 року, з припиненням яких припинилася й підстава для проживання відповідачів у цьому будинку. ОСОБА_1 про наслідки укладання вказаного договору дарування було відомо, що підтверджено її згодою, достовірність підпису у якій підтверджено нотаріально. Відтак сервітут у вигляді права відповідачів на користування будинком належним Позивачу припинився ще 05.08.2009 року. Водночас захист ОСОБА_2 свого права власності не тягне за собою порушення права відповідачів на житло, бо право на проживання (реєстрацію) у спірному домоволодінні припинено 05.08.2009 року в наслідок укладання договору дарування власником частки домоволодіння та відсутності підстав для виникнення права проживання (сімейних відносин, договірних відносин та домовленосей тощо) з наступними власниками. Матеріалами даної справи та поясненнями сторін підтверджується обізнаність відповідачів про наслідки укладання договору дарування від 05.08.2009 року та їх фактичну згоду на припинення права перебування, користування (реєстрації) у спірному житловому приміщенні, розуміння необхідності виселення. Суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин норм ЖК УРСР, зокрема ст. 156, а виселення Відповідачів з спірного домоволодіння є пропорційним у контексті приписів статті 8 Конвенції. Судом встановлено, що між позивачем та відповідачами склались нестерпні відносини внаслідок сварок та образ, які допускали відповідачі на користь позивача, що підтверджено поясненнями свідків. Також, неприязні стосунки між сторонами посилились внаслідок вчинення відповідачем ОСОБА_3 кримінального правопорушення відносно позивача, що підтверджено вироком Заводського районного суду м.Запоріжжя від 01.02.21р., яким ОСОБА_3 засуджений за ч.1 ст.185 КК України за крадіжку майна, належного ОСОБА_2 (а.с. 178-180).

Отже, вирішуючи питання балансу між правом позивача як власника користуватись своїм майном та права відповідачів на житло суд вважав за необхідне захистити права позивача, враховуючи поведінку відповідачів, які сформували постійні сварки та неможливе сумісне існування, небажання відповідачів надавати позивачу доступ для ремонту та обслуговування до частини будинку, яку вони займали, та вчинення кримінально караних дій по відношенню до позивача.

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

12/25 часток домоволодіння за адресою будинок АДРЕСА_1 належало ОСОБА_4 , на підставі дублікату свідоцтва № НОМЕР_2 про право власності на домоволодіння, виданого Запорізьким міськкомунгоспом виконкому Запорізької міської ради народних депутатів 27.11.1996 року, зареєстрованого в Орендному підприємстві Запорізьке міське бюро технічної інвентаризації 21.05.2009 року на підставі витягу № 22794384 про реєстрацію права власності на нерухоме майно, реєстраційний № 25466217.

Відповідачка ОСОБА_1 02.08.1975 року зареєструвала з ОСОБА_4 шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_3 (а.с.102).

Відповідно до копії домової книги ОСОБА_1 проживала за адресою будинок АДРЕСА_1 разом з чоловіком ОСОБА_4 та двома синами ОСОБА_7 та ОСОБА_3 (а.с.88), тобто вселилася у спірний будинок у якості члена сім`ї власника та мала реєстрацію за вказаною адресою з 18.11.1981 року (а.с.78 зв).

Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

05.08.2009 року ОСОБА_4 подарував належні йому 12/25 часток будинку садибного типу (домоволодіння) за адресою будинок АДРЕСА_1 матері позивача ОСОБА_2 , відповідно договору дарування частини домоволодіння від 05.08.2009 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Ніколаєвською Л.Б., зареєстрованим в реєстрі за № 1004. Відповідно абзацу другого пункту 5 Договору, 12/25 частин домоволодіння, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передані, щодо них відсутні судові спори. Особи котрі проживають (або) зареєстровані в вищевказаній частині домоволодіння на момент укладання цього договору, не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з частини домоволодіння. Внаслідок дарування 12/25 частин домоволодіння не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх та малолітніх дітей, що підтверджується їх відсутністю в реєстрації в домовій книзі, вид. Заводським РВ УМВС України в Запорізькій області 07.07.2005 року. Відповідно пункту 7 Договору, дарування 12/25 частини домоволодіння вчиняється за згодою дружини ОСОБА_4 ОСОБА_1 , зареєстрованої за адресою: будинок АДРЕСА_1 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено Ніколаєвською Л.Б., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області 05.08.2009 року за реєстровим № 1003, що призначена для зберігання у справах нотаріуса.

Посилання в даному договорі дарування на відсутність заперечень з приводу виселення з боку зареєстрованих у частині домоволодіння, що переходить в дар, осіб не має для вказаних осіб жодного зобов`язального значення з огляду на те, що вказані особи не є сторонами даного договору. Крім того, слід звернути увагу, що після укладання вказаного договору дарування у 2009 році, відповідачка ОСОБА_1 продовжила проживати у будинку АДРЕСА_1 і власниця ОСОБА_2 проти такого проживання не заперечувала, не вчиняла дій, щодо усунення відповідачки від користування житлом.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом", не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається "необхідним у демократичному суспільстві". Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Колегія суддів апеляційного суду зауважує, що не є підставою для виселення члена сім`ї співвласника домоволодіння, у тому числі й колишнього, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ.

У справі, що розглядається, виселення відповідачки в контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останньої на житло за відсутності іншого місця для проживання, що може мати наслідком не лише втрату права на користування житлом, а й перспективу стати безхатченком, враховуючи також похилий вік відповідачки, стан її здоров`я, фінансове забезпечення.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1 набула право користування спірним житлом згідно із законом, тобто набула охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім`ї співвласника домоволодіння свого чоловіка. Проживає у будинку АДРЕСА_1 постійно протягом більше ніж 40 років, іншого житла для проживання не має.

Позивач у справі теж певний час був зареєстрований у вказаному домоволодінні, знав про проживання в будинку ОСОБА_1 , був обізнаний про підстави її вселення, про відсутність намірів та можливості проживання у іншому місці.

Тобто власник будинку позивач у справі знав про обтяження будинку у вигляді права користування члена сім`ї колишнього співвласника, міг передбачити характер та вагу обтяження своєї майбутньої нерухомості.

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 1 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Те саме міститься у статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, згідно із частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій; стаття 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Підстави для виселення особи без надання іншого жилого приміщення передбачені у статті 116 ЖК УРСР. Позивачем таких підстав не зазначено.

Доводи позивача з приводу чинення перешкод у користуванні власністю свого підтвердження під час судового розгляду з боку відповідачки ОСОБА_1 не знайшли, а що стосується доводів з цього приводу у відношенні відповідача ОСОБА_3 , то позивач відмовився від позовних вимог до вказаного відповідача і така відмова прийнята судом, про що постановлено відповідну ухвалу.

Права членів сім`ї співвласника житла, хоч і колишнього, також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї співвласника цього нерухомого майна, у тому числі і колишнього.

Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.

Оскільки у справі, що розглядається, позивач, отримуючи житло в дар, знав про проживання в ньому відповідачки ОСОБА_1 - члена сім`ї колишнього співвласника цього житла, яка є особою похилого віку, іншого житла не має та набула охоронюване законом право на мирне володіння майном у законний спосіб, але тим не менше не виявив розумну дбайливість про інтереси відповідача, не з`ясував, чи відмовляється відповідачка від свого права користування жилим приміщенням, то наявні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні вимог позову, оскільки ні у ЦК України, ні у ЖК УРСР не передбачена можливість виселення члена сім`ї колишнього власника без надання іншого жилого приміщення (стаття 116 ЖК УРСР та стаття 405 ЦК України), а позбавлення відповідачки права на житло є втручанням у право мирного володіння майном, яке в контексті даної справи не є виправданим, необхідним для захисту прав позивача та покладе надмірний тягар на відповідача.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 24 квітня 2025 року у цій справі скасувати. Ухвалити нову постанову наступного змісту.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом виселення залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 15 грудня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: М.С. Гончар

О. З. Поляков