Справа № 473/5794/25
УХВАЛА

"17" грудня 2025 р. суддя Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області Булкат М.С., дослідивши матеріали цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Зорі над Бугом» Інституту захисту рослин Національної академії аграрних наук України» про стягнення суми нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та внесення запису про звільнення до трудової книжки,

В С Т А Н О В И В:

04 листопада 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Дослідне господарство «Зорі над Бугом» Інституту захисту рослин Національної академії аграрних наук України» про стягнення суми нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та внесення запису про звільнення до трудової книжки.

Оскільки позовна заява не відповідала вимогам, викладеним у ст. 177 ЦПК України, ухвалою суду від 10 листопада 2025 року, вона була залишена без руху, а позивачу був наданий строк для усунення недоліків заяви (п`ять днів з дня вручення копії ухвали про залишення позовної заяви без руху).

Відповідно до рекомендованого повідомлення ухвалу про без руху від 10.11.2025 року отримано особисто ОСОБА_1 14 листопада 2025 року (а. с. 23).

Таким чином, відповідно до статті 272 ЦПК України ухвала суду вважається врученою 14 листопада 2025 року.

Разом із тим, положеннями частини 4 статті 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи питання щодо реалізації фізичними особами права на звернення до суду з використанням електронних засобів, зазначила, що з огляду на вимоги до «якості закону», національне законодавство має бути доступним і передбачуваним. Це означає, що правові норми повинні бути сформульовані з достатнім ступенем точності, аби забезпечити особам розуміння умов і підстав, за яких державні органи можуть вживати заходів, що впливають на їхні права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

У цьому контексті Велика Палата Верховного Суду послалася на усталену практику Європейського суду з прав людини, відповідно до якої принцип «якості закону» охоплює не лише наявність норми, але й її чіткість і передбачуваність для адресата (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «C. G. та інші проти Болгарії» (C. G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, § 39, від 24.04.2008; рішення у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine), заява № 21722/11, § 170, від 09.01.2013).

Відтак, фізична особа (за винятком адвокатів та інших осіб, визначених пунктом 10 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) ЄСІТС), при зверненні до суду повинна мати можливість однозначно зрозуміти, що вона може створювати та надсилати до суду процесуальні та інші документи в електронному вигляді через підсистему «Електронний суд». Водночас реєстрація офіційної електронної адреси в ЄСІТС для фізичних осіб є добровільною.

З урахуванням презумпції рівнозначності кваліфікованого електронного підпису власноручному підпису, Велика Палата дійшла висновку, що направлення процесуального електронного документа, підписаного КЕП, на офіційну електронну адресу суду є юридично рівнозначним безпосередньому зверненню до суду в паперовій формі. (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 серпня 2024 року у справі № 990/174/24 (провадження № 11-125заі24)).

Однак жодних клопотань чи заяв позивача у паперовій формі, засобами поштового зв`язку, через електронний суд, на електронну пошту суду тощо не надійшло.

Позивач ( ОСОБА_1 ) не повідомляв про наявність обставин, які перешкоджають усунути зазначені недоліки, заява про продовження строку на усунення недоліків в позовній заяві до Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області не надходила, інших заяв або клопотань не надходило.

Станом на 17 грудня 2025 року недоліки позовної заяви позивачем не усунуті, а саме:

Щодо сплати судового збору

Відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір», у трудових спорах щодо стягнення заробітної плати та поновлення на роботі позивач звільняється від сплати судового збору в усіх судових інстанціях.

Разом із тим, у разі заявлення інших вимог, не пов`язаних зі стягненням заробітної плати та поновленням на роботі, судовий збір підлягає сплаті на загальних підставах.

Окрім вимоги про стягнення заробітної плати, яка не підлягає оплаті судовим збором, позивач також заявив вимогу зобов`язати відповідача внести запис до трудової книжки.

Зазначена вимога є немайновою, самостійною та не входить до переліку вимог, за якими позивачі звільняються від сплати судового збору. Доказів сплати судового збору за вказану немайнову вимогу до суду не подано.

Відсутність зазначених доказів унеможливлює перевірку обґрунтованості заявлених вимог та суперечить вимогам статей 175, 177 ЦПК України.

Відповідно до пунктів 4, 5, 6 частини другої статті 175 Цивільного процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви.

Також у позовній заяві зазначаються: відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору (у разі, якщо це вимагається законом або договором), інші дані, необхідні для правильного вирішення справи, а також підтвердження надсилання копій позовної заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи.

Згідно зі статтею 177 Цивільного процесуального кодексу України визначено документи, які додаються до позовної заяви. Зокрема, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви: копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб; документ про сплату судового збору; докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (у разі подання письмових чи електронних доказів можуть бути подані їхні копії); документи, що підтверджують вжиття заходів досудового врегулювання спору (якщо це передбачено законом або договором); довіреність або інший документ, що підтверджує повноваження представника (у разі подання позову представником); у разі подання позову про визнання правочину (акта, договору) недійсним додається копія (або оригінал) відповідного документа або засвідчений витяг з нього, а у разі відсутності такого документа у позивача клопотання про його витребування.

Згідно статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особи право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.

Призначення процесуально-правових норм у демократичній, правовій державі полягає, крім іншого, в забезпеченні однакових організаційних умов доступу до правосуддя. Повага та дотримання однакових організаційних умов доступу до правосуддя усіма учасниками судового розгляду є повагою до законодавства Української держави, суспільства в цілому.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07 липня 1989р. у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С.А. проти Іспанії» сформував позицію про те, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

У цьому контексті у п. п. 55, 64-67 рішення Європейського суду з прав людини «Креуз проти Польщі» вказано, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, тільки якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

Суд переслідує законну мету, надаючи позивачеві строк для усунення недоліків заяви, вважаючи сумлінне дотримання однакових організаційних умов доступу до правосуддя (процесуально-правових норм) виявом дотримання основоположних принципів судочинства у демократичній, правовій державі (законності, рівності перед законом і судом тощо). «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Суд зазначає, що відповідно до частини третьої статті 185 Цивільного процесуального кодексу України, у разі якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, така заява вважається неподаною та повертається позивачеві.

Водночас, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 серпня 2024 року у справі № 990/174/24 (провадження № 11-125заі24) звернула увагу на те, що сам по собі факт повернення позовної заяви з підстав недотримання вимог процесуального закону не може розцінюватися як порушення права особи на доступ до правосуддя.

Зокрема, у пункті 6.16 зазначеної постанови вказано, що доводи про нібито позбавлення особи права на доступ до суду у зв`язку з поверненням позовної заяви є необґрунтованими, оскільки повернення позову з процесуальних підстав не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду в порядку, встановленому законом.

Таким чином, повернення позовної заяви відповідно до вимог статті 185 ЦПК України не перешкоджає реалізації права особи на судовий захист, за умови дотримання встановлених процесуальним законом вимог при повторному зверненні.

Частиною першою статті 353 ЦПК України визначено ухвали, на які може бути подана апеляційна скарга окремо від рішення суду.

Відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України, у разі подання позовної заяви з недотриманням вимог, передбачених статтями 175 та 177 ЦПК України, суд першої інстанції постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, визначаючи позивачу строк для усунення виявлених недоліків, зокрема щодо сплати судового збору.

У справах, що виникають із трудових правовідносин, законодавством передбачено спеціальні гарантії. Згідно зі статтею 5 Закону України «Про судовий збір», позивачі у спорах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях. Така правова позиція є усталеною та спрямована на забезпечення ефективного доступу працівника до правосуддя.

Водночас, якщо позовна заява містить декілька позовних вимог, серед яких поряд із вимогами про стягнення заробітної плати чи поновлення на роботі заявлено інші вимоги немайнового характеру, що не охоплюються вказаною пільгою, судовий збір за такими вимогами підлягає сплаті на загальних підставах.

У даному випадку позивачем, окрім вимог, щодо яких законом передбачено звільнення від сплати судового збору, заявлено окрему немайнову вимогу, а саме:

«зобов`язати відповідача внести запис про звільнення до трудової книжки».

Зазначена вимога є самостійною, не є похідною від вимоги стягнення суми нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та, відповідно, підлягає оплаті судовим збором у встановленому законом розмірі.

Разом із тим, у разі якщо за результатами судового розгляду встановлено, що судовий збір сплачено в більшому розмірі, ніж передбачено законом, відповідно до статті 7 Закону України «Про судовий збір», надмірно сплачена сума підлягає поверненню за клопотанням особи, яка здійснила таку сплату.

Окремо слід звернути увагу на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо процесуальних наслідків ухвали про залишення позовної заяви без руху. У постанові від 14 червня 2023 року у справі № 607/23244/21 (провадження № 14-116цс22) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що ухвала суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху, у якій визначено розмір судового збору або порядок його обчислення, є процесуальною ухвалою, яка не вирішує справу по суті та спрямована виключно на усунення недоліків позовної заяви.

Аналогічні правові підходи викладені також у постановах Верховного Суду:

?від 03 лютого 2021 року у справі № 761/4629/20;

?від 22 вересня 2022 року у справі № 369/11268/21,

у яких зазначено, що вимоги суду щодо усунення недоліків позовної заяви, зокрема щодо сплати судового збору, є обов`язковими для виконання, а їх невиконання тягне процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Таким чином, як зазначено у вказаних рішеннях ВС, суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення процесуального законодавства щодо залишення позовної заяви без руху у зв`язку з необхідністю сплати судового збору за окрему немайнову вимогу, що не підпадає під пільгу.

Положеннями рішень Європейського суду з прав людини визначено, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль у ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Згідно з положеннями статті 353 ЦПК України, ухвала про повернення заяви позивачеві (заявникові) може бути оскаржена окремо від рішення суду (п. 6. ч. 1 ).

Повернення позовної заяви не позбавляє позивача права повторного звернення до суду в порядку, встановленому законом.

Керуючись ч. 3 ст. 185, ст.ст. 258-260 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державного підприємства «Дослідне господарство «Зорі над Бугом» Інституту захисту рослин Національної академії аграрних наук України» про стягнення суми нарахованої, але невиплаченої заробітної плати та внесення запису про звільнення до трудової книжки вважати неподаною та повернути позивачу.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Суддя М. С. Булкат