Справа № 375/1389/25
Провадження № 2/375/765/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року селище Рокитне

Рокитнянський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Смик М.М.,

за участю секретаря судових засідань Киричок В.В.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Рокитне Білоцерківського району Київської області в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Банк інвестицій та заощаджень» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2025 року Акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень» (далі АТ «Банк інвестицій та заощаджень») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову вказувало про те, що 17 липня 2020 року АТ «Банк інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту № PL/25/295, за умовами якого банк надав відповідачу кредиту у розмірі 80 000 грн зі сплатою процентів за його користування на строк до 14 липня 2023 року.

17 липня 2020 року відповідач отримав кредит в сумі 80 000 грн, що підтверджується випискою за його особовим рахунком, що свідчить про виконання позивачем зобов`язання за укладеним сторонами договором.

За змістом виписки за особовим рахунком ОСОБА_1 з 17 липня 2020 року на виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором повернув банку 112 532,94 грн, з яких 65 329,67 грн на погашення кредиту, 3,27 грн на погашення процентів та 47 200 грн на погашення комісії за кредитом.

На момент звернення з позовом відповідач допустив суттєві порушення умов кредитного договором, тому на 14 травня 2025 року у нього утворилася заборгованість у розмірі 60 633,66 грн, яка складається із заборгованості за:

основним зобов`язанням 14 670,33 грн;

процентами за період з 1 серпня 2020 року до 21 березня 2022 року 2,94 грн;

за комісією за період з 1 серпня 2020 року до 31 січня 2022 року 44 840 грн;

інфляційними втратами за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 31 грудня 2020 року до 31 січня 2022 року 1 167,24 грн;

3% річних за несвоєчасне повернення кредиту за період з 11 серпня 2020 року до 23 лютого 2022 року 169,69 грн;

3% річних за несвоєчасне повернення комісії за період з 11 серпня 2020 року до 23 лютого 2022 року 950,70 грн.

1 квітня 2020 року банк направив відповідачу вимогу про дострокове виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором від 31 березня 2025 року № 05-2/02/1541-17, проте останній не отримав цю вимогу у відділенні поштового зв`язку.

За таких обставин просило стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № PL/25/295 від 17 липня 2020 року у розмірі 60 633,66 грн, яка складається із заборгованості за основним зобов`язанням у розмірі 14 670,33 грн, заборгованості за процентами у розмірі 2,94 грн, комісії у розмірі 44 840 грн, інфляційних втрат у розмірі 1 167,24 грн, 3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 169,69 грн та 3% річних за несвоєчасне повернення комісії у розмірі 950,70 грн. Також просив стягнути з відповідача 3 028 грн у відшкодування судових витрат.

Процесуальні дії у справі та заяви (клопотання) учасників

Ухвалою судді від 25 червня 2025 року відкрито провадження у справі та постановлено проводити її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судовому засіданні 17 липня 2025 року о 9 год 30 хв.

17 липня 2025 року розгляд справи відкладено у зв`язку з перебуванням суді у відпустці.

Ухвалою судді від 29 липня 2025 року задоволено клопотання представника позивача Мартиненка О.В. про його участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Справу призначено до розгляду на 25 вересня 2025 року 13 год 30 хв.

25 вересня 2025 року справу знято з розгляду у зв`язку із зайнятістю слідчого судді у розгляді скарги Громадської організації «Громадський контроль «Київщина» на бездіяльність слідчого, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Розгляд справи призначено до розгляду на 6 листопада 2025 року 11 год 00 хв.

6 листопада 2025 року розгляд справи відкладено до 2 грудня 2025 року 13 год 00 хв у зв`язку з неявкою сторін.

Відповідач подав до канцелярії суду заяву, в якій просив відкласти розгляд справи, який призначений на 2 грудня 2025 року.

2 грудня 2025 року розгляд справи відкладено до 16 грудня 2025 року 14 год 00 хв.

Представник позивача за допомогою підсистеми «Електронний суд» подав заяву, в якій просив розглядати справу у відсутності представника позивача; позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

16 грудня 2025 року відповідач подав до канцелярії суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність; у цій же заяві відповідач визнав обставини щодо укладення зазначеного договору, проте зазначив, що він банківську картку не активував та кредитними коштами не користувався; вказав про подання ним до банку заяви про відмову від кредитних коштів.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи.

Стислий виклад позиції інших учасників справи

Відзив на позовну заяву до суду не надходив.

Встановлені судом фактичні обставини справи

Судом встановлено, що 17 липня 2020 року АТ «Банк інвестицій та заощаджень» та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту № PL/25/295.

Пунктом 2.1 розділу 2 договору кредиту передбачено, що він складається із заяви про надання споживчого кредиту, умов надання споживчих кредитів та додатку № 1 до цього договору.

За договором про надання споживчого кредиту сторони поголили отримання позивачем на споживчі потреби у сумі 80 000 грн, зі строком повернення до 14 серпня 2023 року та сплатою 0,01% річних за користування кредитом.

У пункті 1.9 розділу 1 договору кредиту встановлено розмір щомісячної комісії 2,95% в місяць від суми кредиту, зазначеної в пункту 1.1 цього договору.

Необхідність внесення плати за додаткові та супутні послуги (розрахунково-касове обслуговування) передбачена у додатку № 1 до договору про споживчий кредит (з ануїтетними платежами) «Таблиця обчислення Орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача (Позичальника) та Орієнтовної реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», а саме, колонка 7.2, якою визначено щомісячну комісію в сумі 2 360 грн за розрахунково-касове обслуговування.

Згідно з додатком № 1 до договору про споживчий кредит (з ануїтетними платежами) «Таблиця обчислення Орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача (Позичальника) та Орієнтовної реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит» загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування становить 84 960 грн, розмір процентів за користування кредитом 73,74 грн, сума отриманого кредиту 80 000 грн.

В пункті 1.5 договору про надання споживчого кредиту сторони погодили спосіб його надання шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на рахунок № НОМЕР_1 , що відкритий позичальнику у банку.

Відповідно до пункту 2.4 договору для зарахування коштів, спрямованих на повернення заборгованості за цим договором банк відкриває позичальнику рахунок № НОМЕР_2 в АТ «Банк інвестицій та заощаджень».

Зі змісту виписки за особовими рахунками за період з 17 липня 2020 року до 14 травня 2025 року (ф.181) суд встановив, що:

17 липня 2020 року на рахунок № НОМЕР_1 (обумовлений сторонами для надання кредиту) банк зарахував 80 000 грн;

в наступній колонці вказаної виписки зазначено, що грошові кошти в розмірі 80 000 грн перебувають на рахунку № НОМЕР_2 (погодженому сторонами для погашення кредиту);

11 серпня 2020 року за рахунком № НОМЕР_2 банк провів фінансову операцію зі списання 2 222,67 грн (призначення платежу віднесення простроченого кредиту за кредитним договором № PL/25/295). Після чого вихідний залишок на рахунку № НОМЕР_2 складав 77 777,33 грн;

31 серпня 2020 року за рахунком № НОМЕР_2 банк провів фінансову операцію зі списання 63 107 грн (призначення платежу погашення заборгованості ( ОСОБА_1 ) за кредитним договором № PL/25/295 від 17 липня 2020 року). Після чого вихідний залишок на рахунку № НОМЕР_2 складав 14 670,33 грн;

з 11 вересня 2020 року до 12 травня 2021 року за рахунком № НОМЕР_2 банк щомісячно проводив фінансові операції зі списання по 419,90 грн кожного місяця (призначення платежу віднесення простроченого кредиту за кредитним договором № PL/25/295);

з 11 червня 2021 року до 11 лютого 2022 року за рахунком № НОМЕР_2 банк щомісячно проводив фінансові операції зі списання по 418,90 грн, 418,91 грн, 418,92 грн, 418,93 грн в залежності від місяця (призначення платежу віднесення простроченого кредиту за кредитним договором № PL/25/295);

на 11 лютого 2022 року вихідний залишок на рахунку № НОМЕР_2 складав 7 121,55 грн;

12 квітня 2022 року з рахунку № НОМЕР_2 банк списав 7 121,55 грн (призначення платежу списання знеціненої кредитної заборгованості за рахунок оціночних резервів під кредитні збитки).

Також зі змісту вказаної виписки за особовими рахунками суд встановив, що АТ «Банк інвестицій та заощаджень» в період з 31 липня 2020 року до 11 лютого 2022 року нараховував комісійну винагороди по 2 360 грн; всього за цей період нараховано 42 480 грн.

В розрахунку заборгованості АТ «Банк інвестицій та заощаджень» зазначило, що сума повернених коштів за кредитним договором складає 65 329,67 грн, з яких 2 222,67 грн сплачено 17 серпня 2020 року, а 63 107 грн 31 серпня 2020 року.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Щодо плати за обслуговування кредитної заборгованості (комісії)

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У справі, яка розглядається, суд установив, що 17 липня 2020 року АТ «Банк інвестицій та заощаджень» і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, умовами якого (пункт 1.9) передбачено обов`язок позичальника щомісячно сплачувати комісію, яка згідно з додатком № 1 до договору про споживчий кредит (з ануїтетними платежами) є комісією за розрахунково-касове обслуговування.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої

статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 8 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит).

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону

України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Необхідність внесення плати за додаткові та супутні послуги (розрахунково-касове обслуговування) передбачена у додатку № 1 до договору про споживчий кредит (з ануїтетними платежами) «Таблиця обчислення Орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача (Позичальника) та Орієнтовної реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит», а саме, колонка 7.2, якою визначено щомісячну комісію в сумі 2 360 грн за розрахунково-касове обслуговування.

При цьому в укладеному сторонами договорі про споживчий кредит не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування).

Ураховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий висновок викладений Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22)

Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі №755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 8 лютого 2023 року у справі №168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі №755/9486/21 (провадження № 61-5581св22).

За таких обставин, суд дійшов висновку про нікчемність умови укладеного сторонами договору щодо встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування (пункт 1.9 договору), тому підстави для нарахування такої складової боргу та стягнення її з відповідача відсутні.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідача комісії у розмірі 44 840 грн.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитом, інфляційними втратами та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша та друга статті 638 ЦК України).

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно

до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина перша, п`ята-шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

У справі, яка розглядається, судом встановлено факт укладення сторонами договору про споживчого кредиту на суму 80 000 грн на строк до 14 серпня 2023 року.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 зазначив про те, що він дійсно підписав договір проте картку для зняття коштів він не активував та грошовими коштами не користувався.

За змістом виписки за особовими рахунками за період з 17 липня 2020 року до 14 травня 2025 року (ф.181) суд встановив, що 17 липня 2020 року на рахунок № НОМЕР_1 банк зарахував 80 000 грн.

Відповідно до виписок за особовим рахунком сума коштів надана як кредит (80 000 грн) перераховувалася банком з рахунку № НОМЕР_1 (обумовлений сторонами для надання кредиту) та рахунком № НОМЕР_2 (погоджений сторонами для погашення кредиту), якого ці кошти використані виключно на погашення заборгованості.

Проте доказів виникнення заборгованості за кредитом (зняття ОСОБА_2 кредитних коштів, перерахування їх на інші рахунки або будь-яке інше використання цих коштів) позивач не надав і відомостей про таке використання виписки за особовими рахунками за період з 17 липня 2020 року до 14 травня 2025 року (ф.181) не містять.

Враховуючи недоведення позивачем обставин щодо виникнення у відповідача заборгованості за основним боргом, відсутні підстави для нарахування процентів за користування кредитом, інфляційних втрат та 3% річних за прострочення грошового зобов`язання.

За таких обставин суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за основним зобов`язанням у розмірі 14 670,33 грн, заборгованості за процентами у розмірі 2,94 грн, інфляційних втрат у розмірі 1 167,24 грн, 3 % річних за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 169,69 грн та 3% річних за несвоєчасне повернення комісії у розмірі 950,70 грн.

Висновки суду щодо розподілу судових витрат

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відсутні підстави для відшкодування позивачу судового збору, сплаченого за подання позову.

На підставі викладеного та керуючись вимогами статей 13, 81, 141, 259, 263-265, 274-279, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Відмовити Акціонерному товариству «Банк інвестицій та заощаджень» у задоволенні позову про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 .

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення суду складено 16 грудня 2025 року

Відомості про учасників справи:

Позивач Акціонерне товариство «Банк інвестицій та заощаджень» (місцезнаходження: 04119, місто Київ, вулиця Ю. Іллєнка, 83-Д, ).

Відповідач ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Суддя Марина СМИК