КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 381/3501/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Анапріюк С.П. в м. Фастів у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року позивач ТОВ «ФК «Ейс» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ейс» заборгованість за кредитним договором № 881066466 від 11 лютого 2023 року в розмірі 65769,60 грн., покласти на відповідача судові витрати в розмірі 2422,40 грн. судового збору та 7000 грн. витрат на правничу допомогу.

Позов мотивував тим, що 11 лютого 2023 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідач ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 881066466 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Згідно умов кредитного договору первісний кредитор виконав свій обов`язок та перерахував відповідачу шляхом ініціювання через банк провайдер грошові кошти в розмірі 13000 грн. 11 лютого 2023 року на банківську карту відповідача № НОМЕР_1 , яку відповідач вказав у заявці при укладенні кредитного договору.

28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали договір факторингу № 28/1118-01, у подальшому до договору факторингу укладалися додаткові угоди, в тому числі щодо продовження терміну його дії.

Первісний кредитор та ТОВ «Таліон Плюс» підписали реєстр прав вимоги № 225 від 18 квітня 2023 року, за яким від первісного кредитора до ТОВ «Таліон Плюс» відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором в розмірі, зазначеному у реєстрі прав вимоги.

31 липня 2024 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» уклали договір факторингу № 31/0724-01. На виконання умов даного договору ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» підписали реєстр прав вимоги № 2 від 31 липня 2024 року, за яким від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором в розмірі, зазначеному у реєстрі прав вимоги.

29 травня 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» уклали договір факторингу № 29/05/25-Е, відповідно до умов якого на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором.

Відповідно до п. 1.2 перехід від клієнта до фактора права вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акта прийому-передачі реєстру боржників згідно з додатком № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованості та набуває відповідні права вимоги.

Відповідно до акту прийому-передачі реєстру боржників б/н від 29 травня 2025 року за договором факторингу № 29/05/25-Е від 29 травня 2025 року від ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» до ТОВ «ФК «ЕЙС» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 65769,60 грн.

Зазначено, що розрахунки заборгованості підготовлені первісним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс» за відповідні періоди перебування прав вимог у первісного кредитора та ТОВ «Таліон Плюс», інші кредитори ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» не здійснювали жодних нарахувань за кредитним договором.

У період перебування права вимоги у ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» зі сторони відповідача не здійснювалось погашення заборгованості за кредитним договором. Станом на дату подання позовної заяви на рахунки позивача не надходило від відповідача жодного платежу на погашення заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи вищезазначене, загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем на момент подачі позовної заяви за кредитним договором становить 65769,60 грн., яка складається з 13000 грн. заборгованості по кредиту та 52769,60 грн. заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ТОВ «ФК «ЕЙС», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову, покласти на відповідача судові витрати.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що судом першої інстанції встановлено факт укладення кредитного договору та зобов`язання за ним, факт зарахування кредитних коштів на рахунок відповідача, факт укладення договорів факторингу та додаткових угод до них, факт переходу права вимоги за договорами факторингу та факт наявності права вимоги у позивача до відповідача. Тобто, судом першої інстанції встановлено та належним чином підтверджено факт укладення сторонами кредитного договору із використанням одноразового ідентифікатора та перерахування кредитних коштів відповідачу. Крім того, судом встановлено факт укладення договорів факторингу, за якими передбачено перехід права вимоги до скаржника, що підтверджується відповідними реєстрами передачі, та факт наявності права вимоги у позивача до відповідача.

Звертав увагу, що судом поставлено під сумнів правомірність нарахування відсотків за кредитним договором. Повідомляв, що скаржником на підтвердження своїх позовних вимог надано розрахунки заборгованості, створені та підписані електронними підписами ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс». В матеріалах справи наявна виписка з особового рахунку боржника, що є належним та допустимим доказом відповідно до ст. 77 ЦПК України.

Більше того, скаржник не здійснював жодних додаткових нарахувань відсотків, що свідчить про його сумлінне ставлення до своїх прав та обов`язків як нового кредитора.

Звертав увагу, що умови кредитного договору відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема при укладенні договору відповідачу надано в повному обсязі всю необхідну інформацію щодо умов кредитування, розміру та загальної вартості кредиту, його вартісну величину. Підписавши кредитний договір, позичальник надав свою згоду на сплату усіх зазначених у них платежів (процентів та винагороди), які були визначені за взаємною згодою сторін та недійсними не визнавались, дані обставини також встановлені судом першої інстанції.

Наводив зміст ст. 638, 1054 ЦК України, ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», вказував, що відповідно до п. 14.1 кредитного договору його невід`ємною частиною є Правила та Паспорт споживчого кредиту, що надані позичальнику до укладення договору. Уклавши договір, позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, погоджується та зобов`язується неухильно дотримуватись Правил, текст яких розміщено на сайті кредитодавця. Відповідно до алгоритму дій споживача в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» з метою акцепту оферти та укладення електронного договору відповідач особисто брав для себе суму кредиту, строк кредитування та мав змогу ознайомитись з умовами договору перед його підписанням.

Наголошував, що позичальник добровільно погодився на дані умови кредитного договору шляхом його підписання. Також боржник своїм підписом засвідчив, що умови цього договору є розумними, справедливими, добросовісними, та не містять дисбалансу прав та обов`язків кредитодавця та позичальника.

Нарахування відсотків за користування кредитом, відображені в наданих розрахунках ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», відбувались згідно з погодженими умовами кредитного договору.

Вказував, що долучені до позову документи є належними, повними та вичерпними доказами заборгованості, які охоплюють всі необхідні обчислення сум, які стягуються та містять таблиці з даними та обчисленнями. Розрахунки підпадають під ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та мають всі необхідні реквізити первинних документів. Первинні документи, створені автоматично в електронній формі програмним забезпеченням інформаційно-телекомунікаційної системи, застосовуються в бухгалтерському обліку за умови наявності накладеного електронного підпису чи печатки з дотриманням вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Щодо визначення розміру заборгованості за кредитним договором, то загальна сума заборгованості на момент подання позову становить 65769,60 грн., яка складається з 13000 грн. заборгованості по кредиту та 52769,60 грн. заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом, що підтверджується випискою з особового рахунку за період з 29 травня 2025 року по 05 червня 2025 року. Дана виписка містить всі необхідні реквізити, включаючи підпис уповноваженої особи та печатку, що підтверджує її автентичність та відповідає вимогам чинного законодавства. Виписка детально відображає структуру заборгованості, а період заборгованості у виписці охоплює проміжок часу від дати набуття позивачем права вимоги до дати формування позовної заяви. Сума заборгованості, зазначена у виписці, не є результатом нарахувань, здійснених позивачем, а відображає фактичний обсяг боргових зобов`язань, які були нараховані попередніми кредиторами та за якими позивач набув право вимоги.

Пояснював, що нарахування відсотків здійснювалось в дисконтний період з 11 лютого по 13 березня 2023 року за формулою 13000 х 1,71 % = 222,30 грн.

Зобов`язання по сплаті процентів за користування кредитом після закінчення дисконтного періоду кредитування визначається за процентною ставкою 1087,70 % річних, що становить 2,98 % в день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника, за кожний день користування ним.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, підготовленого ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», за період з 14 березня по 18 квітня 2023 року здійснювалось нарахування заборгованості за формулою 13000 х 2,98 % = 387,40 грн.

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 225 від 18 квітня 2023 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року з урахуванням додаткових угод до нього, ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача на загальну суму 33615,40 грн. Подальше нарахування за кредитним договором відображено у розрахунку заборгованості, підготовленому ТОВ «Таліон Плюс».

За період з 19 квітня по 10 липня 2023 року нарахування відсотків здійснювалось за формулою 13000 х 2,98 % = 387,40 грн., отже, ТОВ «Таліон Плюс» здійснювало нарахування відсотків відповідно до умов кредитного договору.

У підсумку загальна сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 881066466 від 11 лютого 2023 року на момент подачі позовної заяви становить 65769,60 грн.

Вважав, що доведеною є обставина отримання відповідачем кредитних коштів у порядку та на умовах, що зазначені укладеним кредитним договором, і невиконання взятих ним на себе зобов`язань, в зв`язку з чим у відповідача виникла заборгованість.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 02 жовтня 2020 року в справі № 911/19/19 про те, що у випадку неправильності розрахунку позивача суд самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, а також суд не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити та подати суду контррозрахунок.

Проте судом не враховано розрахунки заборгованості й інші надані докази, які повинні оцінюватися у їх сукупності, що є порушенням норм процесуального права щодо всебічного та об`єктивного дослідження обставин справи.

Звертав увагу, що підготовлені розрахунки не суперечать один одному та узгоджуються з іншими письмовими доказами у справі, зокрема з витягами реєстру прав вимоги № 225 від 18 квітня 2023 року до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, реєстру прав вимоги № 2 від 31 липня 2024 року до договору факторингу № 31/0724-01 від 31 липня 2024 року.

Наголошував, що за весь період перебування права вимоги за вищезазначеними договорами позивач не здійснив жодних нарахувань та не застосував жодних штрафних санкцій до боржника. Отже, розрахунки заборгованості, надані попередніми кредиторами та позивачем, в сукупності з платіжними дорученнями про перерахування коштів є беззаперечними доказами заборгованості, а отже позов доведено в повній мірі.

Наводив правові висновки у подібних правовідносинах, викладені в постановах Київського апеляційного суду.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України (в редакції станом на час надходження апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи ТОВ «ФК «Ейс» в позові, суд першої інстанції виходив із його недоведеності та необґрунтованості, пославшись на те, що додані позивачем до позовної заяви документи не є належними, достатніми та допустимими доказами в справі на підтвердження факту існування у відповідача простроченої заборгованості у розмірі, який зазначений у позовній заяві.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом встановлено, що 11 лютого 2023 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 881066446 у формі електронного документу з використанням електронного підпису (а. с. 21 - 37 т. 1).

Відповідно до п. 2.1 договору, кредитодавець зобов`язується надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії, в розмірі кредитного ліміту на суму 13000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язалася повернути кредит, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором, додатках до нього та Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту Товариства з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога».

Відповідно до п. 2.3 договору, кредитодавець надає позичальнику перший транш за договором в сумі 13000,00 грн., орієнтовна дата повернення якого 13 березня 2023 року.

Згідно п. 11.1, 11.2 кредитного договору договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє протягом п`яти років, а в частині розрахунків до повного їх виконання. Позичальник має право користуватися кредитом від дати фактичного отримання суми кредиту за кожним траншем та до закінчення строку дії договору чи його дострокового розірвання.

28 листопада 2018 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали Договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого закінчується 28 листопада 2019 року (а. с. 54 - 64 т. 1).

28 листопада 2019 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду № 19, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін (а. с. 65 т. 1).

31 грудня 2020 року між клієнтом та фактором укладено додаткову угоду № 26 від 31 грудня 2020 року до Договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, що продовжила строк договору до 31 грудня 2021 року. В додатковій угоді Договір факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року викладено у новій редакції, проте його дата укладення залишена як 28 листопада 2018 року та № 28/1118-01 (а. с. 66 - 75 т. 1).

31 грудня 2021 року сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду № 27, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2022 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року (а. с. 76 т. 1).

31 грудня 2022 року сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду № 31, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2023 року. При цьому інші умови договору залишилися без змін, відповідно до договору факторингу в редакції від 31 грудня 2020 року (а. с. 77 т. 1).

31 грудня 2023 року сторони Договору факторингу уклали додаткову угоду №32, яка продовжила строк дії договору до 31 грудня 2024 року (а. с. 78 т. 1).

За умовами цього договору до позивача перейшли права грошової вимоги до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі прав вимог.

На підтвердження відступлення права вимоги до ТОВ «Таліон Плюс» в загальному розмірі 33615 грн., що складається із суми кредиту 13000 грн. та суми процентів за користування кредитом 20615,40 грн., позивач надав документ з назвою «Реєстр прав вимоги №225 від 18 квітня 2023 року» (а. с. 94 т. 1).

31 липня 2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 31/0724-01 (а. с. 79 - 90 т. 1).

На підтвердження відступлення права вимоги позивач надав документ з назвою «Реєстр прав вимоги №2 від 31 липня 2024 року до Договору факторингу №31/0724-01 від 31 липня 2024 року», згідно з відомостями якого від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача в загальному розмірі 65769,60 грн., що складається з суми кредиту 13000 грн. та суми процентів за користування кредитом 52769,60 грн. (а. с. 91 - 93 т. 1).

29 травня 2025 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач ТОВ «ФК «Ейс» уклали Договір факторингу № 29/05/25-Е (а. с. 97 - 107 т. 1).

За умовами цього договору до позивача перейшли права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені у реєстрі боржників, який формується згідно Додатку 1 та є невід`ємною частиною цього договору.

На підтвердження права вимоги до відповідача позивач надав документ з назвою «Реєстр боржників до Договору факторингу № 29/05/25-Е від 29 травня 2025 року», згідно з відомостями якого від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача в загальному розмірі 65769,60 грн., що складається з суми кредиту 13000 грн. та суми процентів за користування кредитом 52769,60 грн. (а. с. 108 - 110 т. 1).

На підтвердження розміру заборгованості позивачем надано розрахунки заборгованості за кредитним договором № 881066446 від 11 лютого 2023 року, складені ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», згідно з відомостями яких заборгованість за кредитним договором не погашена, залишок заборгованості складає 65769,60 грн., яка складається з заборгованість за тілом кредиту становить 13000,00 грн., заборгованість за процентами становить 52769,60 грн., нарахування процентів здійснювалось до 10 липня 2023 року (а. с. 40 т. 1).

Також ТОВ «ФК «Ейс» надав документ з назвою «Виписка з особового рахунка за кредитним договором № 881066446», за яким заборгованість за кредитним договором не погашена, залишок заборгованості складає 65769,60 грн. (а. с. 38 т. 1).

На виконання ухвали суду про витребування доказів АТ «Універсал Банк» надало відповідь № БТ/Е-9205 від 30 липня 2025 року, згідно з відомостями якої платіжна картка № НОМЕР_2 емітована на ім`я ОСОБА_1 . Також надано фінансовий номер телефону та підтверджуючий документ про зарахування 13000,00 грн. на банківський рахунок, для обслуговування якого було емітовано зазначену платіжну картку, за вказаний період, а саме довідку/виписку про рух грошових коштів по рахунку, відкритого до вказаної платіжної картки з відображенням часу зарахування коштів 13000,00 грн. 11 лютого 2023 року (а. с. 214 - 221 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно із ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 525, 526, 546 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 цього Закону «Про електронну комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статей 1077-1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

У справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено, що позивач довів на підставі належних та допустимих доказів погодження сторонами договору умов про розмір та порядок отриманого кредиту, нарахування процентів за користування ним, умови повернення отриманих у позику грошей та плати за користування ними, а також, на підставі наданої банком на виконання ухвали суду про витребування доказів інформації про рух грошових коштів по рахунку, відкритому до платіжної картки, яка належить відповідачу, факт надання відповідачу кредитних коштів у вказаному позивачем розмірі.

Встановивши факт існування невиконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18), від 25 грудня 2024 року у справі № 501/2018/16-ц (провадження № 61-10663св24)).

Верховний Суд у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16 виклав правовий висновок, за яким банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Судом першої інстанції враховано надані банком на виконання вимог ухвали суду про витребування доказів повідомлення та виписку по рахунку, якими підтверджується зарахування на рахунок відповідача кредитних коштів, а також надано інформацію про обороти за період з 11 лютого 2023 року по 16 лютого 2023 року, однак при цьому суд правомірно зазначив, що ця виписка по рахунку підтверджує виключно факт зарахування на рахунок відповідача кредитних коштів.

Водночас докази здійснення чи нездійснення відповідачем сплат на виконання умов кредитного договору, а також докази існування заборгованості взагалі та зокрема у зазначеному позивачем у позові та розрахунку боргу у матеріалах справи відсутні.

Апеляційний суд погоджується з даними висновками, оскільки з розрахунків заборгованості, доданих до позовної заяви, вбачається, що нарахування відсотків за користування кредитом здійснювалось за в період з 11 лютого по 13 березня 2023 року за формулою 13000 х 1,71 % = 222,30 грн., що відповідає дисконтній процентній ставці, що підтверджується самим позивачем в апеляційній скарзі (аркуш 8 апеляційної скарги).

Разом із тим, із дослідження умов кредитного договору № 881066446 від 11 лютого 2023 року вбачається наступне.

Згідно п. 8.11 договору, для суми кредиту отриманої за першим траншем, що вказана в п. 2.3. договору, за перші 30 днів Дисконтного періоду, без виконання позичальником умов п. 8.5. договору, орієнтовна загальна вартість кредиту складе 21190,00 грн. та буде включати в себе загальні витрати за кредитом у вигляді процентів за користування кредитом у розмірі 8190,00 грн. та суму кредиту у розмірі 13000,00 грн.

Згідно п. 8.3 договору, за умови, якщо позичальник не скористається умовами зменшення витрат та загальної вартості кредиту за договором на умовах п. 8.5 договору, то зобов`язання позичальника по сплаті процентів за весь строк дисконтного періоду кредитування визначається за процентною ставкою 766,50 % річних, що на день укладення договору становить 2,10 % в день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника, за кожний день користування ним.

Згідно п. 8.4 договору, зобов`язання по сплаті процентів за користування кредитом після закінчення дисконтного періоду кредитування визначається за процентною ставкою 1087,70 % річних, що на день укладення договору становить 2,98 % в день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника, за кожний день користування ним.

Згідно п. 8.5.1 кредитного договору, якщо позичальник здійснить дострокове повернення всієї суми отриманого кредиту до закінчення строку дисконтного періоду, то зобов`язання позичальника по сплаті процентів за фактичні дні користування кредитом будуть визначатися за процентною ставкою 624,15 % річних, що на день укладення договору становить 1,71 % від суми кредиту за кожний день користування ним (дисконтна процентна ставка).

Згідно п. 8.5.2 кредитного договору, якщо позичальник вчинить описані в п. 3.2 договору дії щодо продовження дисконтного періоду (ініціює пролонгацію) один або декілька разів та здійснить повернення всієї суми отриманого кредиту до закінчення строку дисконтного періоду (з урахуванням всіх пролонгацій), то зобов`язання позичальника по сплаті процентів фактичні дні користування кредитом за період від дачі видачі кредиту до 13 березня 2023 року (включно) будуть визначатися на умовах п. 8.5.1 договору за дисконтною процентною ставкою, а з наступного дня після 13 березня 2023 року за ставкою 623,65 % річних, що на день укладення договору становить 1,71 % в день від суми кредиту за кожний день користування ним.

Згідно п. 8.7 кредитного договору якщо позичальник користуватиметься кредитом без продовження дисконтного періоду, умови про розрахунок загальних витрат за кредитом та загальної вартості кредиту на умовах, описаних в п. 8.5 договору, не застосовуються. Відповідно загальна вартість кредиту за період всього дисконтного періоду визначається відповідно до розміру базової процентної ставки, вказаної в п. 8.3 договору.

Відповідно до п. 8.12 договору, за умови виконання позичальником положень п. 8.5 договору, що дають можливість зменшити витрати позичальника за цим договором, для суми кредиту за першим Траншем, що вказана в п. 2.3. договору, за перші 30 днів дисконтного періоду орієнтовна загальна вартість кредиту складе 19669,00 грн. та буде включати в себе загальні витрати за кредитом у вигляді процентів за користування кредитом у розмірі 6669,00 грн. та суму кредиту у розмірі 13000,00 грн. Орієнтовна реальна процентна ставка, розрахована згідно методики Національного банку України, складе 15318,43 % річних, при цьому загальна вартість першого траншу за кредитом у процентному вираженні за строк дисконтного періоду складає 151,30 % від суми першого траншу.

Таким чином, наданий розрахунок заборгованості в сукупності з умовами кредитного договору дає підстави для висновку, що відповідачу за перші 30 днів користування кредитом нарахована дисконтна процентна ставка 1,71 % від суми кредиту за кожний день користування ним, яка згідно п. 8.5.1, 8.12 умов кредитного договору застосовується у випадку дострокового повернення всієї суми отриманого кредиту до закінчення строку дисконтного періоду.

Тобто, нарахування первісним кредитором дисконтної ставки відповідачу за користування кредитом у період з 11 лютого 2023 року по 13 березня 2023 року, що випливає з розрахунків заборгованості, умов договору та пояснень позивача в апеляційній скарзі, свідчить про фактичне повернення позичальником всієї суми отриманого кредиту.

При цьому докази отримання позичальником другого траншу кредиту і наявності підстав для нарахування відсотків за користування ним в матеріалах справи відсутні.

За даних обставин суд першої інстанції обґрунтовано врахував правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 703/3063/18, від 14 липня 2021 року у справі № 641/2207/18 про те, що наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру боргу.

Доводи апеляційної скарги, що надані позивачем розрахунки заборгованості мають всі необхідні реквізити первинних документів та підпадають під вимоги ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом, оскільки розрахунки складені попередніми кредиторами в односторонньому порядку без належного підтвердження первинними документами.

Крім того, суд першої інстанції врахував, що у Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування.

На таких правових висновках наголосив Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011(справа про захист прав споживачів кредитних послуг), умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності, розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 80 ЦПК України передбачає достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже, за змістом цих норм процесуального права сторона справи зобов`язана та має право довести обставини, на які вона посилається на підставі доказів, які вона надає самостійно або за допомогою суду.

Неподання позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а саме відсутність узгодженості в розмірі заборгованості відповідача перед позивачем умовам кредитного договору, та недоведеність будь-яких сум заборгованості, які не викликають сумніву, стало підставою для вмотивованого висновку суду про недоведеність та необґрунтованість позову та про відмову в позові з цих підстав.

Враховуючи наведене, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції доводи апеляційної скарги, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» здійснювали нарахування відсотків відповідно до умов кредитного договору, які були узгоджені з позичальником, а наявні в матеріалах справи розрахунки заборгованості не суперечать один одному, узгоджуються з іншими письмовими доказами у справі та в сукупності з платіжними дорученнями про перерахування коштів є належними, повними, вичерпними та беззаперечними доказами заборгованості.

Оцінюючи посилання позивача в апеляційній скарзі на правові висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19, згідно яких «суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд у будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)», апеляційний суд враховує, що у справі, яка переглядається, наявні в матеріалах справи розрахунки заборгованості дають можливість з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, проте із умов кредитного договору в сукупності з розрахунком заборгованості самих підстав для нарахування заборгованості не доведено.

Таким чином, рішення суду першої інстанції наведеним правовим висновкам Верховного Суду не суперечить.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, висновків суду першої інстанції не спростовують, містять посилання на обставини, що були предметом перевірки суду першої інстанції, яким була надана належна правова оцінка, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині, що оскаржується, відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.