КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/6305/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Кононовій Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Андрєєва Ігоря Петровича на рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року (суддя Ільєва Т.Г.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: фізична особа-підприємець ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

встановив:

у червні 2023 року позивачка звернулась до суду з позовом, у якому просила витребувати від ОСОБА_1 автомобіль Mercedes-BenzGLE 43 AMG2996, 2018 року випуску, номер двигуна: НОМЕР_1 , номер кузова: НОМЕР_2 , в належному технічно-справному стані, технічний паспорт та ключі до замка запалення до вищевказаного автомобіля.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачка зазначала, що вона є власницею зазначеного автомобіля на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 від 12 травня 2020 року. Після початку вторгнення російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року, вона виїхала за межі країни до Грузії, де мешкає її родина, залишивши автомобіль разом з ключами та документами своєму знайомому - ОСОБА_4 . У жовтні 2022 року вона побачила, що з додатку «Дія» зникло її свідоцтво про реєстрацію зазначеного транспортного засобу, а ще через деякий час вона дізналась, що цей автомобіль, поза її волею, був проданий ОСОБА_1 на підставі начебто укладеного нею договору комісії №3187/22/02595 від 26 жовтня 2022 року з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 . При цьому, 26 жовтня 2022 року вона перебувала у Грузії, що підтверджується відмітками про перетин нею державного кордону.

Позивачка посилалась на те, що вже наступного дня фізична особа-підприємець ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу транспортного засобу №3187/22/002595 від 27 жовтня 2022 року з ОСОБА_1 , згідно умов якого ціна транспортного засобу склала 3 000грн.

Позивачка зазначала, що у зв`язку з вищевикладеним, вона, через своїх адвокатів, звернулась до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої розпочато дізнання у кримінальному провадженні №0000510 від 12 квітня 2023 року. Постановою дізнавача від 24 травня 2023 року її визнано потерпілою у даному кримінальному провадженні.

Позивачка посилалась на те, що згідно висновку експерта №СЕ-19/111-23/29414-ПЧ від 12 червня 2023 року, складеного у рамках кримінального провадження №0000510 від 12 квітня 2023 року, підписи від її імені у договорі комісії №3187/22/02595 від 26 жовтня 2022 року та у акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер 8053/22/1/002919 від 26 жовтня 2022 року, виконано не нею, а іншою особою.

Позивачка вважала, що правочин у вигляді договору комісії №3187/22/02595 від 26 жовтня 2022 року є неукладеним (не вчиненим) та не тягне за собою жодних правових наслідків, тому неукладеним (не вчиненим) є й договір купівлі-продажу транспортного засобу №3187/22/002595 від 27 жовтня 2022 року, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Позивачка стверджувала, що оскільки вона вважає себе власницею спірного автомобіля, належним способом захисту її порушеного права в цьому випадку є подання віндикаційного позову до останнього набувача майна.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року позов задоволено, витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 автомобіль марки Mercedes-BenzGLE 43 AMG2996, 2018 року випуску, номер двигуна: НОМЕР_1 , номер кузова: НОМЕР_2 , в належному технічно-справному стані, технічний паспорт та ключі до замка запалення до вищевказаного автомобіля.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Андрєєв І.П. просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Представник відповідача зазначає, що суд встановив факт належності на праві власності спірного автомобіля позивачці на підставі інформації, наявної на аркушах 20, 21 тому І даної справи, однак наявні там фотокопії неможливо чітко ідентифікувати як частини одного документу, через їх погану якість. При цьому, оригінал документу суду не надавався, іншим чином достовірність даної інформації суд не перевіряв. Крім цього, відповідь ГСЦ МВС, надана на запит дізнавача ВД Дніпровського УП ГУНП у м. Києві, долучена позивачкою до матеріалів справи, є неналежними доказом, оскільки матеріали справи не містять відомостей про отримання позивачкою дозволу від дізнавача на розголошення відомостей дізнання у кримінальному провадженні.

Також, представник відповідача вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про доведеність факту перебування позивачки за кордоном на момент укладення договору, оскільки фотокопія закордонного паспорту, на підставі якої суд встановив такий факт, не містить усіх сторінок. Інші наявні в матеріалах справи документи не дозволяють однозначно стверджувати про те, що позивачка була відсутня на території України 26 жовтня 2022 року.

Крім цього, представник відповідача посилається на те, що судом не було встановлено, яким саме чином та кому позивачка передавала свій автомобіль, покидаючи територію України, жодні документи з цього приводу відсутні. Водночас, відповідач, купуючи автомобіль у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , отримав від останньої всі необхідні для перереєстрації документи. Отже, докази того, що позивачка не передавала за власною волею спірний автомобіль фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 в матеріалах справи відсутні.

Представник відповідача вважає необґрунтованими сумніви суду з приводу того, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, оскільки він не знав та не міг знати, що підписи у договорі комісії та акті технічного стану виконано не ОСОБА_2 . Купуючи транспортний засіб, відповідач оглянув його, пересвідчився в наявності ключів, свідоцтва

про реєстрацію транспортного засобу. Під час перереєстрації транспортного засобу у сервісному центрі МВС, уповноваженими особами було перевірено всі документи на підтвердження правомірності придбання ним цього автомобіля, та видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу у встановленому законом порядку.

Крім цього, представник відповідача посилається на те, що суд належним чином не повідомив відповідача та його представника про дату та час розгляду справи, оскільки судових повісток вони не отримували, іншим способом про розгляд справи не повідомлялись.

Також, представник відповідача вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано поклав на сторону відповідача обов`язок надання оцінки поданому позивачкою висновку експерта, порушивши при цьому принцип безпосередності дослідження доказів судом, та не врахувавши, що цей доказ отримано з порушенням норм права, без надання дізнавачем чи прокурором дозволу на його використання в даній цивільній справі.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Третя особа - фізична особа - підприємець ОСОБА_3 про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялась за наявною в матеріалах справи поштовою адресою, однак судова повістка-повідомлення двічі повернулась до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.1115-116, 127-128 т.2).

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Іншої адреси місцезнаходження фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

Виходячи із вищезазначених норм процесуального права, третя особа вважається належним чином повідомленою про день, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання двічі не з`явилась, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у її відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Андрєєва І.П., який апеляційну скаргу підтримав, представника позивачки ОСОБА_2 - адвоката Суньова Є.В., який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 від 12 травня 2020 року ОСОБА_2 була власником транспортного засобу Mercedes-Benz GLE 43 AMG, д.н.з НОМЕР_4 , номер шасі НОМЕР_2 , 2018 року випуску, білого кольору (с.с.20-21 т.1).

Згідно з договором комісії № 3187/22/002595 від 26 жовтня 2022 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (комісіонер) та ОСОБА_2 (комітент), комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу, відповідно до п.

189.3 ст. 189 ПК України): марка, модель - Mercedes-Benz GLE 43 AMG COUPE Купе - В, 2018 року випуску, колір білий, VIN, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , зареєстрований за власником (комітентом за цим договором) транспортного засобу 12 травня 2020 року, за ціною не нижче узгодженої сторонами, а саме 3 000грн. Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами (с.с.36 т.1).

26 жовтня 2022 року за участю комісіонера, членів комісії Мороз О. , Романюк Я. та комітента ОСОБА_2 складено та підписано акт технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер№ 8053/22/1/002919, згідно якого транспортний засіб Mercedes-Benz GLE 43 AMG, д.н.з НОМЕР_4 , має пробіг 150 000 км та перебуває у задовільному технічному стані. Ціна продажу - 3 000грн, розмір комісійної винагороди - 100грн, сума коштів для виплати комітенту - 3 000грн (с.с.37 т.1).

27 жовтня 2022 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 , яка є комісіонером та діє у відповідності до п. 8 Постанови КМУ № 1388 від 7 вересня 1998 року та на підставі Договору комісії (продавець), та ОСОБА_1 (покупець) був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3187/220//2595, відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб (який підпадає під визначення вживаного транспортного засобу відповідно до п. 189.3 ст. 189 ПК України): марка, модель - Mercedes-Benz GLE 43 AMG COUPE Купе - В, 2018 року випуску, колір білий, VIN, номер кузова (шасі, рами) НОМЕР_2 , свідоцтво про реєстрацію серії НОМЕР_3 , номерний знак НОМЕР_4 , зареєстрований за власником (комітентом за цим договором) транспортного засобу 12 травня 2020 року (с.с.38 т.1).

Згідно п. 3.1 Договору купівлі-продажу за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 3 000грн.

27 жовтня 2022 року складений акту огляду реалізованого транспортного засобу № 8053/22/001029 на підставі Договору купівлі-продажу, згідно якого фізична особа-підприємець ОСОБА_3 та ОСОБА_1 засвідчили, що ідентифікаційні номери складових частин транспортного засобу відповідають номерам, зазначеним в товарно-супровідній документації на цей транспортний засіб (с.с.39 т.1).

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 3 червня 2023 року підрозділом дізнання Дніпровського УП ГУНП у місті Києві здійснюється дізнання у кримінальному провадженні № 0000510 від 12 квітня 2023 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України (с.с.22 т.1).

Зі змісту вказаного витягу вбачається, що до Дніпровського УП ГУНП у м. Києві надійшла заява адвоката Марченко П.В. в інтересах ОСОБА_2 про те, що її знайомий ОСОБА_7 , тимчасово користуючись автомобілем Mercedes-Benz GLE 43 AMG, д.н.з НОМЕР_4 , належного на праві власності ОСОБА_2 , скориставшись тим, що остання перебуває за межами України, підробив офіційні документи від імені ОСОБА_2 з метою здійснення подальшої перереєстрації вказаного транспортного засобу.

Постановою старшого дізнавача відділу дізнання Дніпровського УП ГУНП у м. Києві М. Семенюка позивачку визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 0000510 (с.с.23 т.1).

У ході здійснення дізнання у вказаному кримінальному провадженні, дізнавач звернувся до ГСЦ МВС України із запитом про надання інформації щодо реєстрації/перереєстрації права власності на спірний транспортний засіб, у відповідь на який був наданий витяг з НАІС ДДАІ МВС України, з якого вбачається, що 27 жовтня 2022 року було видано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , згідно якого власником автомобіля Mercedes-Benz GLE 43 AMG, д.н.з НОМЕР_6 , номер шасі НОМЕР_2 , 2018 року випуску, білого кольору є ОСОБА_1 ; підстава реєстрації - перереєстрація на нового власника за договором

купівлі-продажу, укладеного з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 № 3187/22/002595 від 27 жовтня 2022 року (ТСЦ 8046) (с.с.28 т.1).

Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 1 червня 2023 року у справі №755/6948/23 старшому дізнавачу ВД Дніпровського УП ГУНП у місті Києві Семенюку М.С. був наданий дозвіл на тимчасовий доступ до документів, які перебувають у володінні ТСЦ МВС № 8046 за адресою: м. Київ, Столичне шосе, 104 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , яка здійснює свою діяльність за адресою: м. Київ, Столичне шосе, 104-А, а саме до всіх документів (реєстраційної справи), на підставі яких 27 жовтня 2022 року здійснено перереєстрацію транспортного засобу Mercedes-Benz GLE 43 AMG, д.н.з НОМЕР_4 , номер шасі НОМЕР_2 , 2018 року випуску, білого кольору, в тому числі, договору купівлі-продажу № 3187/220/002595, з можливістю вилучення їх оригіналів (с.с.29-30 т.1).

З протоколу додаткового допиту потерпілого від 7 червня 2023 року, проведеного старшим дізнавачем відділу дізнання Дніпровського УП ГУНП у м. Києві Семенюком М.С. у кримінальному провадженні № 0000510 від 12 квітня 2023 року, на уточнюючі питання дізнавача ОСОБА_2 повідомила, що не підписувала Договір комісії та акт огляду транспортного засобу від 26 жовтня 2022 року, зазначаючи також, що наявний там підпис навіть не схожий на її власний. Також, ОСОБА_2 повідомила, що з 4 березня 2022 року по червень 2023 року перебувала за межами України, при цьому жодних довіреностей чи дозволу на продаж свого автомобіля вона нікому не надавала (с.с.24-26 т.1).

Відповідно до висновку експерта № СЕ-19/111-23/29414-ПЧ від 12 червня 2023 року, складеного судовим експертом Київського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України С. Мендриною, на підставі постанови дізнавача про призначення судової почеркознавчої експертизи від 7 червня 2023 року, винесеної у кримінальному провадженні № 0000510, підпис від імені ОСОБА_2 у договорі комісії № 3187/22/002595 від 26 жовтня 2022 року, наданому на дослідження, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою. Також, підпис від імені ОСОБА_2 у акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 8053/22/1/002919 від 26 жовтня 2022 року, виконано не ОСОБА_2 , а іншою особою (с.с.31-35 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою доведено факт того, що вона на момент укладення Договору комісії та Договору купівлі-продажу її транспортного засобу не перебувала на території України та не вчиняла будь-яких дій, спрямованих на відчуження її транспортного засобу.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції зробив висновок про те, що у позивачки була відсутня воля на відчуження належного їй транспортного засобу, відтак її права були порушені, шляхом протиправного відчуження належного їй на праві власності майна.

Також суд першої інстанції зазначив про наявність обґрунтованих сумнівів стосовно того, що відповідач є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки останній не вжив всіх належних заходів щодо перевірки правомочностей продавця спірного автомобіля за Договором купівлі-продажу.

Крім цього, суд першої інстанції врахував ціну, за якою спірний автомобіль був відчужений на користь ОСОБА_1 , яка вочевидь не відповідає реальній вартості автомобіля.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про наступне.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному

законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна.

Частина перша статті 388 ЦК України стосується випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач).

У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках.

Вирішуючи спори про витребування майна з чужого незаконного володіння судам слід встановити чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння, оскільки саме наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача, якому воно було передано за відплатним договором.

За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Таким чином, можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем, та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Вищезазначене тлумачення частини першої статті 388 ЦК України є сталим у судовій практиці, зокрема, Верховного Суду.

Правомірність володіння майном виникає на підставі певного юридичного факту, зокрема, укладення відповідного договору. Такий договір може укладатися як усно, так і письмово. Якщо власник майна передає іншій особі у володіння певне майно добровільно, проте без відповідного письмового оформлення договірних відносин (за винятком випадків, коли законом встановлена обов`язкова письмова форма такого правочину), то, за загальним правилом, вважається, що власник правомірно передав майно у володіння іншої особи.

Під неправомірним заволодінням потрібно розуміти заволодіння особою чужим майном усупереч волі його власника. Умовою, яка визначає відмінність між правомірним та неправомірним володінням особою майном, є наявність відповідної волі власника на передання володіння таким майном іншій особі.

За змістом пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено.

У випадку, коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно. Отже, у разі наявності волі власника щодо передання іншій особі транспортного засобу, доказом якої є наявність у володільця реєстраційного документа на цей транспортний засіб, відсутні підстави вважати, що така особа володіє транспортним засобом неправомірно.

Зазначене вище дає підстави для висновку, що у випадку, якщо власник із власної волі передав (вручив) рухому річ іншій особі, що мало наслідком позбавлення можливості впливу на таку річ, таку ситуацію слід кваліфікувати як вибуття рухомої речі з володіння власника за його волею.

Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування.

Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається.

При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого.

Цей підхід ґрунтується на давній максимі германського права «Hand muss Hand wahren» (нім.: «рука за руку відповідає»), що означає: лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим

відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані в добросовісного набувача.

Власник речі, у спірних правовідносинах - транспортного засобу, повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: від 11 грудня 2023 року у справі № 752/5281/20; від 11 грудня 2023 року у справі № 607/8879/21.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що після початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року, вона виїхала за межі України, передавши ключі та свідоцтво про реєстрацію належного їй транспортного засобу, а також сам транспортний засіб своєму знайомому - ОСОБА_4 .

Такі самі обставини позивачка повідомила й під час першого допиту в якості потерпілої, який відбувся 5 червня 2023 року, де зазначала, що передала автомобіль разом з ключами та документами ОСОБА_8 добровільно, аби той мав змогу вивезти сім`ю за межі України. Однак, той, скориставшись її довірою, незаконно продав її автомобіль, при чому відповідач, який і є покупцем та теперішнім власником даного автомобіля, є батьком дружини ОСОБА_9 (с.с.140-145 т.1).

Таким чином, з огляду на повідомлені позивачкою суду та органу дізнання обставини справи, а саме факт добровільного передання належного їй транспортного засобу Mercedes-Benz GLE 43 AMG, д.н.з НОМЕР_4 , ключів від нього та свідоцтва про реєстрацію останнього, а також враховуючи правовий режим транспортного засобу, як рухомого майна, колегія суддів приходить до висновку, що спірний транспортний засіб вибув із володіння позивачки з її волі, тому не підлягає витребуванню у добросовісного набувача, оскільки у даних конкретних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування положень статті 388 ЦК України.

Отже, позивачка розпорядилась належним їй автомобілем, прийнявши рішення про передачу його у користування та володіння іншій особі без оформлення відповідного договору, тобто взяла на себе усі ризики щодо можливого неповернення автомобіля у її володіння.

Таким чином, позивачка як власниця, яка неналежно поставилась до вибору особи, якій вона передала належний їй автомобіль, у володіння та користування, позбавляється права вимагати повернення речі від добросовісного набувача, однак їй надається можливість вимагати відшкодування збитків від особи, яка не повернула річ.

Доводи позивачки про не підписання нею жодних документів щодо відчуження автомобіля, правового значення для вирішення даного спору не мають.

Колегія суддів зазначає, що позивачка має право звернутися з відповідним позовом до особи, якій вона добровільно передала транспортний засіб.

У випадку коли річ вибуває з володіння власника за його бажанням, власник сам несе ризик вибору контрагента, якому він вирішив довірити своє майно.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом з цим, суд першої інстанції вищезазначених висновків Верховного Суду не врахував та прийшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Також колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про недобросовісність відповідача ОСОБА_1 при придбанні спірного автомобіля, не ґрунтуються на матеріалах справи, які не містять належних, достатніх та допустимих доказів у підтвердження зазначеної обставини.

Разом з цим, доводи апеляційної скарги, що суд не повідомив належним чином відповідача та його представника про дату та час судового розгляду справи, спростовуються матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що 9 вересня 2024 року представник відповідача - адвокат Андрєєв І.П. подав до суду клопотання про відкладення судового засідання, призначеного на 9 вересня 2024 року, у зв`язку із його навчанням в аспірантурі (с.с.21-23 т.2).

Суд задовольнив клопотання представника відповідача, відклавши судове засідання на 14 жовтня 2024 року, про що повідомив відповідача та його представника - адвоката Андрєєва І.П. судовими повістками (с.с.31, 33 т.2), які були направлені на поштові адреси учасників справи.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, адвокат Андрєєв І.П. судову повістку отримав 19 вересня 2024 року (с.с.40 т.2).

Частина 5 статті 130 ЦПК України визначає, що вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Отже, відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Андрєєв І.П. були належним чином повідомлені про судове засідання, призначене на 14 жовтня 2024 року.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, не врахував правові висновки Верховного Суду у даній категорії

справ та дійшов помилкового висновку про задоволення позову, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення чи ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасовується з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, з позивачки на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у розмірі 1 610,40грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381- 383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Андрєєва Ігоря Петровича задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2024 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: фізична особа-підприємець ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі 1 610грн 40коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук