П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 листопада 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Джуги С.Д.,

суддів Кожух О.А., Мацунича М.В.,

з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Маковецький Олександр Миколайович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2025 року у складі судді Логойди І.В., у справі за позовом Головного управління Національної поліції в Закарпатській області до ОСОБА_1 про виселення із службового приміщення без надання іншого житла,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року Головне управління Національної поліції в Закарпатській області звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про виселення із службового приміщення без надання іншого житла.

Позовні вимоги мотивовано тим, що наказом Головного управління Національної поліції в Закарпатські області від 26.05.2020 №110 о/с призначено ОСОБА_1 , який прибув з Головного управління в Кіровоградській області, старшим оперуповноваженим відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області.

Наказом Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 02.09.2024 № 183 о/с переведено ОСОБА_1 для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції в Одеській області з 5 вересня 2024 року. Строк проходження служби ОСОБА_1 в Головному управлінні Національної поліції в Закарпатській області склав 4 роки 3 місяці 9 днів.

У період проходження служби в Головному управлінні Національної поліції в Закарпатській області () ОСОБА_1 був забезпечений службовим приміщенням, яке належить Головному управлінню Національної поліції в Закарпатській області, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 09.12.2023 № 556 «Про включення квартир у число службових», а саме: п.1 вирішено включити квартири у новозбудованому 60-ти квартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 у число службових Головного управління Національної поліції в Закарпатській області.

Так, відповідно до п.1.4 рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 10.03.2022 № 89 видано службовий ордер на квартири у новозбудованому 60-ти квартирному житловому будинку ОСОБА_1 , який проживає у гуртожитку на квартиру по АДРЕСА_2 , що складається з однієї кімнати житловою площею 15,40 кв.м, кухні і ванної. Склад сім`ї - 1 особа. З 05.09.2024 ОСОБА_1 проходить службу в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області (), не проживає у службовому приміщенні, що підтверджується Актом обстеження житлових умов від 02 жовтня 2024 року та таким чином не належно використовує надане йому службове житло.

Враховуючи вищенаведене, позивач просив суд: виселити ОСОБА_1 з службової квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 36,8 кв. м., житловою площею 15,4 кв.м., без надання іншого житла; зобов`язати ОСОБА_1 знятись із реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2025 року позов Головного управління Національної поліції в Закарпатській області задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 з службової квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 36,8 кв. м., житловою площею 15,4 кв.м., без надання іншого житла.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Маковецький Олександр Миколайович, просить рішення суду першої інстанції в частині виселення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у цій частині, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що строк проходження служби апелянта в МВС України та Національній поліції України, на даний час, становить 20 років та 7 місяців. Вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що переведення апелянта з Головного управління Національної поліції в Закарпатській області до Головного управління Національної поліції в Одеській області слід рахувати як припинення відносин з позивачем. Зазначає, що під час проходження служби у Головному управлінні Національної поліції в Одеській області відповідача не було забезпечено службовим/ордерним житлом. Стверджує, що у вільний від служби час та перебуваючи у відпустці, сім`я ОСОБА_1 мешкає у службовому житлі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні в режимі відео конференції апелянт, його представник адвокат Маковецький О.М. підтримали подану апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Представник Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Яблонський О.О. у судовому засіданні просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторони, представників сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом даного апеляційного перегляду, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, є рішення суду першої інстанції лише в частині вирішення позовної вимоги про виселення. В іншій частині рішення суду не оскаржено та не переглядається судом апеляційної інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з приписами ч.ч.1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Задовольняючи заявлений позов у частині виселення суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності.

З даними висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки такі ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно з витягом з наказу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 26.05.2020 №110 о/с «По особовому складу» призначено майора поліції ОСОБА_1 , який прибув з Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області, старшим оперуповноваженим відділу кримінальної поліції Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції Ужгородського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області з 28 травня 2020 року.

Головне управління Національної поліції в Закарпатській області згідно з поданим витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є окремою юридичною особою.

Згідно з витягом з наказу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області від 02.09.2024 №183 о/с «По особовому складу» переведено для подальшого проходження служби до Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковника поліції ОСОБА_1 , старшого оперуповноваженого організаційно-методичного сектору управління карного розшуку Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, з 05.09.2024.

Згідно з копією рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 09.12.2021 №556 «Про включення квартир у число службових» вирішено включити квартири у новозбудованому 60-ти квартирному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 у число службових Головного управління Національної поліції в Закарпатській області.

Згідно з копією службового ордера №000180 серії СЛ, такий виданий ОСОБА_1 , сім`я якого складається з 1 чоловіка, на право на зайняття 1 кімнати загальною площею 15,40 кв.м в квартирі АДРЕСА_2 . Ордер видано на підставі рішення виконкому Ужгородської міської ради міста Ужгорода від 10.03.2022 №89.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № інформаційної довідки 407678581 квартира за адресою: АДРЕСА_3 на праві оперативного управління належить Головному управлінню Національної поліції в Закарпатській області.

25.09.2024 Головне управління Національної поліції в Закарпатській області «Про виселення зі службового житлового приміщення» надіслало ОСОБА_1 лист, згідно з яким, зв`язку з тим, що 04 вересня 2024 року він припинив трудові відносини з ГУНП України в Закарпатській області, просить здати до 07 жовтня 2024 року в управління логістики та матеріально-технічного забезпечення ГУНП в Закарпатській області ордер N° 000180 серія СЛ та ключі від службової квартири АДРЕСА_2 .

У відповідь на вказаний лист ГУНП в Закарпатській області Кавунський І.І. повідомив, зокрема, що за змістом статті 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. За змістом наведених норм, зазначені у статті 125 ЖК України, особи можуть бути виселеними виключно за умови надання іншого жилого приміщення. Враховуючи, що перебуває в органах поліції понад 10 років, іншого житла у нього немає, то у відповідності до вищезазначених норм чинного законодавства не підлягаю виселенню з службової квартири АДРЕСА_2 .

До матеріалів справи позивачем також додано список працівників ГУНП в Закарпатській області, які потребують поліпшення житлових умов станом на 25.11.2024 у кількості 86 чоловік, в тому числі 62 з них як пільгова категорія осіб.

Згідно з довідкою Головного управління Національної поліції в Одеській області «Про надання інформації» відповідно до інформації, наданої підполковником поліції ОСОБА_1 , старшим оперуповноваженим відділу розкриття злочинів про власності управління карного розшуку ГУНП в Одеській області, він та його дружина ОСОБА_2 наразі мешкають за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно з повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей за № витягу 54333366 ОСОБА_3 представляє ОСОБА_4 з питань розпорядження нерухомим майном, дата реєстрації довіреності 09.09.2022.

Згідно з доданою посвідченою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. довіреністю від 09.09.2022 ОСОБА_3 цією довіреністю уповноважила ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , бути її представником в органах місцевого самоврядування, в виконкомах, в органах, що компетентні з питань технічної інвентаризації, в органах нотаріату, в будь-яких органах та установах Міністерства юстиції, в ЦНАП, у державних реєстраторів будь-якого рівня підпорядкування, БТІ, ДЗК, в експертних установах, комунальних підприємствах, установах, організаціях та їх філіях, а також в усіх інших компетентних організаціях, незалежно від підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в усіх комунальних установах, з питань розпорядження, крім дарування (продати, обміняти, укласти договір про наміри сторін, попередній, тощо) належне нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_5 , яка належить на праві приватної власності, та укласти договір купівлі-продажу щодо вказаного нерухомого майна.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за номером довідки 407689829 квартира за адресою: АДРЕСА_4 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 .

Згідно з актовим записом про шлюб №60 від 17.02.2023 зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 . При цьому, у вказаному актовому записі про шлюб вказано місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_6 . Місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказано: АДРЕСА_7 .

До матеріалів справи додано також біографічну довідку підполковника поліції Кавунського Ігоря Ігоровича про стаж роботи в різних органах поліції понад 10 років.

Згідно з довідкою Головного управління поліції в Одеській області від 11.12.2024 №10/2844, відповідно до вимог положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37, постанови КМУ від 14.11.2018 № 1201 «Про затвердження Порядку забезпечення Державною іпотечною установою поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту житлом на умовах фінансового лізингу», постанови КМУ від 24.10.2018 №866 «Про затвердження Порядку виплати та визначення розміру грошової компенсації поліцейським за найм ними житла», підполковник поліції ОСОБА_7 за час проходження служби в ГУНП в Одеській області житлом на умовах фінансового лізингу та службовим/ордерним житлом не забезпечувався, за отриманням грошової компенсації за найм житла не звертався. У контрольному списку працівників ГУНП в Одеській області, які перебувають на квартирному обліку в органах місцевого самоврядування (за місцем реєстрації), що потребують поліпшення житлових умов у місті Одесі, не перебуває.

До матеріалів справи додано копію договору оренди житлового приміщення від 23.11.2024, укладеного між власником житла ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , орендодавець передає орендареві й членам його родини в користування строком на 1 рік квартиру загальною площею 35 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно з довідкою ТОВ «Жилсервіс ЛТД» №87 від 18.12.2024 ОСОБА_2 не проживає постійно та зареєстрована в АДРЕСА_8 , що належить ТОВ «Жилсервіс ЛТД» - приватна власність. На житловій площі зареєстровано та не проживають 2 члени сім`ї: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно з довідкою ІНФОРМАЦІЯ_4 від 06.01.2025 №146 ОСОБА_2 під час проходження військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_5 житлом не забезпечувалась.

Згідно з копією свідоцтва про народження батьками ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_9 та ОСОБА_10 . Згідно з копією свідоцтва про шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 укладено шлюб 17.02.2023.

Згідно з деклараціями особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, відповідач мав у користуванні житло, що на праві власності належить ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Згідно зі ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті ради. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно зі ст. 119 ЖК України перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством України.

Відповідно до законодавства України у випадках, які визначаються Кабінетом Міністрів України, службові жилі приміщення можуть надаватися окремим категоріям військовослужбовців.

Згідно з п. 25 Постанови Ради Міністрів Української РСР від 4 лютого 1988 р. N 37 «Про службові жилі приміщення» до переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, відносяться працівники МВС, а також підпорядкованих йому органів, закладів та установ, військовослужбовці Національної гвардії.

Згідно з Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37 (далі Положення), визначено, що службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Через це зазначені приміщення повинні знаходитися у безпосередній близькості від дільниці, яка ними обслуговується (їх робочого місця) (п. 2). Згідно з п. 6 вказаного Положення жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Згідно з п. 15 вказаного Положення службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям і колгоспникам на час виконання ними обов`язків, які потребують проживання в такому приміщенні. Згідно з п. 18 Положення громадяни, вказані в рішенні про надання службового жилого приміщення, дають письмове зобов`язання про звільнення займаного жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду чи в будинку житлово-будівельного кооперативу (за винятком тих, кому жилі приміщення належать на праві приватної власності). Згідно з п. 34 Положення робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку. Згідно з п. 35 Положення без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у пункті 34 цього Положення, не може бути виселено, зокрема , осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Відповідно до ст. 122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Статтею 124 ЖК України передбачено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 125 ЖК України унормовано, зокрема, що без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Згідно з ст. 126 ЖК України надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.

Поняття «житло» не обмежується приміщенням, у якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, тобто існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з позицією ЄСПЛ, зокрема висновкам, викладеним у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 19009/04, § 41) ЄСПЛ вказав, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), зроблено висновок, що «службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. […] Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно протиправно. […] Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. […] Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. […] Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті».

Також, розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установлених обставин та на підставі вимог закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення у зв`язку з переміщенням по службі, пов`язаним з переїздом в іншу місцевість, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло.

Такий же висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 13 листопада 2013 року у справі № 6-115цс13.

Лише припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції для виселення особи зі службового житла.

Судом першої інстанції правильно встановлено та доведено матеріалами справи, що стаж служби в різних органах поліції відповідача ОСОБА_1 складає понад 10 років.

Строк проходження служби ОСОБА_1 у Головному управлінні Національної поліції в Закарпатській області склав 4 роки 3 місяці 9 днів.

Головне управління Національної поліції в Закарпатській області є самостійною юридичною особою.

Під час проходження служби у Головному управлінні Національної поліції в Закарпатській області ОСОБА_1 надано службове житло, що належить Головному управлінні Національної поліції в Закарпатській області.

На даний час трудові відносини з позивачем припинені, відповідач ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ГУНП у Одеській області.

Відповідач у службовій квартирі у м. Ужгород не проживає, що підтверджується актом обстеження житлових умов від 02.10.2024, а проживає за новим місцем роботи у АДРЕСА_4 .

Відповідач за новим місцем роботи, що є значно віддаленим від попереднього, житлом на умовах фінансового лізингу, службовим житлом не забезпечувався, за отриманням грошової компенсації за найм житла не звертався, у контрольному списку працівників ГУНП в Одеській області, які перебувають на квартирному обліку в органах місцевого самоврядування, що потребують поліпшення житлових умов у м. Одесі, не перебуває, тобто не звертався до роботодавця за новим місцем роботи з питань надання житла.

Відповідач житла на праві власності не має, за новим місцем роботи забезпечений житлом, зокрема, на підставі договору оренди житлового приміщення від 28.11.2024. За попереднім місцем роботи в ГУНП в Закарпатській області у зареєстровану житлі не має членів сім`ї, які потребують забезпечення житловими умовами, а також наявні докази реєстрації дружини відповідача та її сина в АДРЕСА_7 .

Відповідач продовжує службу в органах поліції в ГУНП в Одеській області, що є віддаленим від попереднього місця роботи, і не використовує як службове житло за попереднім місцем роботи. У даному службовому житлі не проживає ні сам відповідач, ні члени його сім`ї.

З врахуванням наведеного, а також враховуючи, що відповідач за новим місцем роботи забезпечений житлом на умовах оренди житлового приміщення, не подав за новим місцем роботи документів особи, що потребує забезпечення житлом, позивачем додано список працівників ГУНП в Закарпатській області, які потребують поліпшення житлових умов станом на 25.11.2024 у кількості 86 чоловік, в тому числі 62 з них як пільгова категорія осіб: особи стаж роботи в органах внутрішніх справ та поліції Закарпатської області понад 20 років, учасники АТО, сім`ї з інвалідами та багатодітні сім`ї, у яких відсутнє житло та які у зв`язку із характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність правових підстав для виселення відповідача з службової квартири і, що таке виселення не порушує вимоги ст. 8 Конвенції, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно частково задовольнив заявлений позов .

Рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування немає.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Маковецький Олександр Миколайович, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 02 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: