КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 754/4107/25

номер провадження: 22-ц/824/12934/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Фетісова Євгена Павловича на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 квітня 2025 року у складі судді Зотько Т.А., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину, що продовжує навчання,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину, що продовжує навчання.

Позовна заява мотивована тим, що сторони мають спільну повнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка у серпні 2024 року була зарахована студентом 1-го курсу денної форми навчання до Київського університету інтелектуальної власності та права Національного університету «Одеська юридична академія» за спеціальністю «Психологія», строк навчання до 01 липня 2028 року. Навчання є безкоштовним.

Вказувала, що донька також отримала статус «дитина з інвалідністю» у зв`язку з тим, що має вроджену аномалію розвитку, вроджений лівобічний в/грудний сколіоз ІІІ ступеню та інші супутні захворювання. Донька проживає разом з позивачкою, яка перебуває на її утриманні. Незважаючи на те, що навчання доньки є безоплатним, їй все одно потрібно повноцінне харчування, витрати на проїзд та інше. Відповідач, який є працездатною особою, зобов`язаний та має можливість утримувати їх спільну повнолітню доньку, яка продовжує навчання.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 аліменти на її користь на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів щомісячно, починаючи з дати пред`явлення позову і до досягнення донькою двадцяти трьохрічного віку.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30 квітня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 19 березня 2025 року, щомісячно, і до припинення навчання - 01 липня 2028 року, але не більше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років, за умови продовження навчання.

У задоволенні інших вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Фетісов Є.П. подав апеляційну скаргу, в якій просить його змінити та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання у розмірі 1/40 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 19 березня 2025 року і до припинення навчання - 01 липня 2028 року, але не більше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років, за умови продовження навчання, а в решті рішення залишити без змін, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість.

Апеляційна скарга мотивована тим, що встановлення потреби повнолітньої дитини у матеріальній допомозі саме у зв`язку із продовженням її навчання, встановлення матеріального становища повнолітньої дитини та встановлення джерел, що утворюють дохід повнолітньої дитини є обов`язковою складовою сукупності юридичних фактів для виникнення обов`язку у батьків утримувати таку повнолітню дитину, яка продовжує навчатися після досягнення повноліття. Отже позивачка, на виконання свого обов`язку у доказуванні, мала подати достатню кількість доказів на підтвердження потреби повнолітньої дитини у матеріальній допомозі саме у зв`язку із продовженням її навчання, на підтвердження матеріального становища повнолітньої дитини та на підтвердження джерел, що утворюють дохід повнолітньої дитини, тобто на підтвердження обставин, які є обов`язковою складовою сукупності юридичних фактів для виникнення обов`язку відповідача утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчатися після досягнення повноліття.

Вказує, що позивачка посилається лише на виявлення бажання та на право на отримання матеріальної допомоги у зв`язку з продовженням повнолітньою дитиною навчання. У той же час, посилання позивачки на повноцінне харчування повнолітньої дитини, витрати на проїзд до місця навчання, оплати додаткової літератури та інші витрати непідтверджені жодним доказом. Також є необгрунтованим твердження позивачки, що повнолітня дитина навчаючись на денній формі навчання у Київському університеті інтелектуальної власності та права Національного університету «Одеська юридична академія» начебто позбавлена можливості працевлаштуватися та одержувати дохід.

Зазначає, що з постанови державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві (далі - Деснянський РВ ДВС у місті Києві) Благовісного В.М. від 10 листопада 2020 року про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника вбачається, що було звернуто стягнення на доходи відповідача на виконання виконавчого листа №/11109/19, виданого Деснянським районним судом міста Києва про стягнення з відповідача на користь позивачки на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі 33% усіх видів заробітку (доходу) до досягнення дітьми повноліття. Також, пунктом 2 резолютивної частини постанови державного виконавця Деснянського РВ ДВС у місті Києві Шолох Г.С. від 07 березня 2025 року про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника постановлено здійснювати відрахування з відповідача на користь позивачки на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти в розмірі 25% усіх видів заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття (у зв`язку із досягненням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повноліття).

Вважає, що за загальним правилом (пункт 4 ч.1 ст.161 ЦПК України, ч.5 ст.183 СК України) на одну дитину стягується 1/4 заробітку (доходу) платника аліментів, а на двох дітей - 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів. Саме у зв`язку із цим, до досягнення повноліття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з відповідача стягувались аліменти в розмірі 33% усіх видів його заробітку (доходу), а після досягнення цією дитиною повноліття, з відповідача стягувались аліменти в розмірі 25% усіх видів його заробітку (доходу). За таких обставин вважає, що суд першої інстанції перевищив частку, яка за загальним правилом стягується з платника аліментів на двох дітей (1/3), ухваливши рішення стягувати з відповідача 5/12 (1/4 + 1/6), що становить 41,7% усіх видів заробітку (доходу) відповідача, а не хоча б 33%, які стягувались з відповідача на двох дітей до 07 березня 2025 року. На переконання відповідача, це є додатковим підтвердженням незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції в частині розміру частки, що підлягає стягненню з нього.

Позивачка ОСОБА_2 не скористалася своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно з вимогами ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. З урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 ст.6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також, надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц).

Оскільки дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає в повному обсязі.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну повнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідною копією свідоцтва про народження.

Згідно з договором про навчання від 19 серпня 2024 року, укладеним ОСОБА_2 , як представником ОСОБА_3 , як здобувачем вищої освіти з Київським університетом інтелектуальної власності та права Національного університету «Одеська юридична академія», яку зараховано на навчання на перший курс для здобуття вищої освіти у 2024 році, за спеціальністю 053 «Психологія» за освітньою програмою «Психологія», за освітнім ступенем бакалавр, за денною формою навчання, строком до 01 липня 2028 року. Фінансування навчання здійснюється за рахунок коштів державного бюджету.

Згідно із додатковою угодою до договору про навчання від 19 серпня 2024 року, укладеним ОСОБА_2 , як представником ОСОБА_3 , як здобувачем вищої освіти з Київським університетом інтелектуальної власності та права Національного університету «Одеська юридична академія» сторони домовились внести до договору зміни, а саме у п.1.1 Розділу V Договору доповнити пунктом 7, а саме, договором про укладення медичного страхування.

Відповідно до довідки №2/5287 від 05 березня 2025 року, виданої ректором, професором ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_3 , вбачається, що остання є студенткою 1 курсу Київського університету інтелектуальної власності та права Національного університету «Одеська юридична академія» денної форми навчання за спеціальністю 053 «Психологія». Термін закінчення навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр з 01 вересня 2024 року по 30 червня 2028 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що, враховуючи заперечення відповідача, який проживає у орендованій квартирі через конфлікт із позивачкою, сплачує також аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримує стабільний дохід, а відтак має змогу надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання, суд першої інстанції дійшов висновку про доцільність стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання, у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 19 березня 2025 року, щомісячно, але не більш ніж до закінчення навчання до 01 липня 2028 року або досягнення нею двадцяти трьох років.

Разом з тим, судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів не враховано той факт, що відповідач матеріально утримує доньку своєї теперішньої дружини від попереднього шлюбу, з тих підстав, що в даному випадку мати дитини не позбавлена можливості звернутись за захистом її прав та отримати відповідне матеріальне забезпечення безпосередньо від батька дитини.

Крім того, суд першої інстанції вважав, що викладені донькою сторін ОСОБА_3 фотографії у соціальних мережах не свідчать про рівень матеріального забезпечення дитини та про відсутність потреби в отриманні такої допомоги від батька.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України.

Так, ч.1 ст.198 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Відповідно до положень ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно з ч.1 ст.200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню ст.199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як установлено вище, повнолітня ОСОБА_3 з 01 вересня 2024 року є студенткою денної форми навчання Київського університету інтелектуальної власності та права Національного університету «Одеська юридична академія» та проживає разом з позивачкою.

Указані обставини свідчать про те, що повнолітня ОСОБА_3 у зв`язку з продовженням навчання потребує матеріальної допомоги.

ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Отже, встановивши наведені вище обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання.

Частинами 1-2 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Визначаючи розмір аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку сукупності наявних у справі доказів та врахував, що батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати відповідно до вимог ст.198 СК України, покладено на обох батьків в рівних частинах.

Зокрема, судом першої інстанції враховано, що відповідач отримує стабільний дохід, а відтак має змогу надавати матеріальну допомогу повнолітній доньці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання.

Також судом першої інстанції враховано, що відповідач проживає у орендованій квартирі через конфлікт із позивачкою, сплачує також аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Отже, враховуючи засади цивільного законодавства щодо розумності і справедливості, та приймаючи до уваги наведені вище встановлені обставини, колегія суддів приходить до висновку що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо необхідності стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка продовжує навчання у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 19 березня 2025 року, щомісячно, але не більш ніж до закінчення навчання до 01 липня 2028 року або досягнення нею двадцяти трьох років.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка, на виконання свого обов`язку у доказуванні, мала подати достатню кількість доказів на підтвердження потреби повнолітньої дитини у матеріальній допомозі саме у зв`язку із продовженням її навчання, на підтвердження матеріального становища повнолітньої дитини та на підтвердження джерел, що утворюють дохід повнолітньої дитини, тобто на підтвердження обставин, які є обов`язковою складовою сукупності юридичних фактів для виникнення обов`язку відповідача утримувати повнолітню дитину, яка продовжує навчатися після досягнення повноліття, колегія суддів відхиляє виходячи з такого.

У матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 є працевлаштованою, має можливість поєднувати навчання з роботою та отримувати доходи, що давало б підстави стверджувати про відсутність у неї потреби у матеріальній допомозі з боку батька у порядку ст.199 СК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно взяв до уваги, що повнолітня ОСОБА_3 продовжує навчатися та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач є працездатною особою, отримує регулярний дохід, зобов`язаний та має можливість утримувати її, адже обов`язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання.

Колегія суддів враховує, що витрати на продукти харчування та інші додаткові витрати для життя дитини є беззаперечними, оскільки для власного існування та навчання будь-яка людина повинна повноцінно харчуватися, купувати одяг та взуття, засоби гігієни та миючі засоби, а це потребує відповідних коштів, оскільки дочка сторін, навчаючись на денній формі навчання, позбавлена можливості працювати, будь-якого іншого самостійного доходу не має і доказів протилежного відповідачем не надано.

Крім того, колегія суддів враховує, що ступінь утримання повнолітньої дитини матір`ю, з якою така дитина проживає, не впливає на обов`язок батька на утримання такої дитини.

Що стосується посилання в апеляційній скарзі на те, що, виходячи із загальних правил пункту 4 ч.1 ст.161 ЦПК України та ч.5 ст.183 СК України, суд першої інстанції перевищив частку, яка за загальним правилом стягується з платника аліментів на двох дітей (1/3), ухваливши рішення стягувати з відповідача 5/12 (1/4 + 1/6), що становить 41,7% усіх видів заробітку (доходу) відповідача, то колегія суддів їх відхиляє як необґрунтовані, оскільки даними нормами права регулюються вимоги, за якими може бути видано судовий наказ.

Інші доводи та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення частково позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, що продовжує навчання, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновком суду першої інстанцій щодо їх оцінки.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Фетісова Євгена Павловича залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: