Номер провадження: 22-ц/813/5795/25
Справа № 494/2390/24
Головуючий у першій інстанції Рябчун А. В.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Коновалової В.А., Лозко Ю.П.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство «Сенс Банк»

представник позивача Байрамов Олександр Володимирович

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Байрамова Олександра Володимировича, який діє в інтересах Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Березівського районного суду Одеської області від 07 травня 2025 року, ухвалено у складі судді Рябчун А.В., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

установив:

Короткий зміст позовних вимог.

В грудні 2024 року до Березівського районного суду Одеської області надійшла позовна заява Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Представник позивача АТ «Сенс Банк» просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 490083708 від 14 грудня 2007 року, розраховану на підставі частини 2 статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду, яка станом на 23.02.2022 року становить 219 782,20 грн. та складається з: 57 473,06 грн. сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість, 162 309,74 грн. сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 14 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 490053708. Відповідно до умов кредитного договору кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 49 551,69 дол. США.

19 серпня 2009 року Закрите акціонерне товариство «Альфа-Банк» було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» та назву організаційно-правової форми змінено шляхом перейменування Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» в Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк».

12 серпня 2022 року позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту АТ «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме змінено найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».

Відповідно до договору кредиту № 490053708 від 14 грудня 2007 року відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачеві кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого має заборгованість перед кредитором.

Позивач зазначає, що відповідно до рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року на користь АТ «Альфа-Банк» було стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 490053708 від 14 грудня 2007 року в розмірі 643 317, 05 грн., однак дане рішення відповідачами не виконано.

В результаті не виконання рішення суду та умов договору у відповідачів виникла заборгованість розрахована на підставі частини 2 статті 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання встановленого рішенням суду, яка станом на 23 лютого 2022 року становить 219 782,20 грн. та складається з: 57 473,06 грн. сума заборгованості за ставкою 3% на кредитну заборгованість, 162 309,74 грн. сума заборгованості за інфляційними витратами на кредитну заборгованість, яку позивач просить стягнути на свою користь із судовими витратами.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Березівського районного суду Одеської області від 07 травня 2025 року у задоволенні позову Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за статтею 625 ЦК України - відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що позивачем не надано суду доказів відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом у справі № 494/278/14-ц, вчинення виконавчих дій державним виконавцем, сплати/відсутності оплати у даному виконавчому провадженні. Також позивачем не надано довідки державного виконавця у виконавчому провадженні за виконавчим листом у справі № 494/278/14-ц про наявність заборгованості за період з лютого 2019 року до лютого 2021 року.

Фактично на обґрунтування своїх позовних вимог позивач надав суду лише рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року у справі № 494/278/14-ц та розрахунок заборгованості.

За відсутності належних доказів наявності у відповідачів заборгованості у зв`язку з невиконанням рішення суду, суд ставиться критично до поданого позивачем розрахунку заборгованості. Крім того, суд враховує заперечення відповідачів з приводу поданого розрахунку.

Ураховуючи зазначене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості у зв`язку із недоведеністю позивачем позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник банку подав апеляційну скаргу, в якій просить суд рішення Березівського районного суду Одеської області від 07 травня 2025 року скасувати та винести нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що заборгованість за ст. 625 ЦК України нараховано правильно, а саме: 3% річних та інфляційні втрати за період 24.02.201923.02.2022, оскільки воєнний стан з 24.02.2022 зупинив нарахування відповідальності, але не впливає на попередній період.

Суд першої інстанції помилково зробив висновки, не врахувавши обов`язкову дію ст. 625 ЦК України та актуальну практику ВС, за якою:

нарахування 3% та інфляції є триваючим зобов`язанням до повного виконання боргу;

наявність рішення суду чи виконавчого провадження не припиняє грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на нарахування за ст. 625 ЦК.

Часткові погашення враховані правильно, база для нарахування зменшувалась відповідно до фактичних платежів; платежі у виконавчому провадженні 20222025 не стосуються періоду нарахування.

Поручитель несе солідарну відповідальність за весь обсяг боргу згідно з договором поруки та ст. 553554 ЦК України.

Суд першої інстанції не врахував закон № 2120-IX щодо: продовження строків позовної давності на час воєнного стану; звільнення від відповідальності за прострочення після 24.02.2022, але не раніше.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені про місце час та дату судового засідання, однак до суду не з`явились, заяв про відкладення не надавали, що не перешкоджає перегляду справи відповідно до ст. 372 ЦПК України.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Однак вказаним нормам оскаржуване судове рішення не відповідає з огляду на наступне.

Суд першої інстанції відмовивши у задоволені позовних вимог зазначає, що позивачем не надано суду доказів відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом у справі № 494/278/14-ц, вчинення виконавчих дій державним виконавцем, сплати/відсутності оплати у даному виконавчому провадженні. Також позивачем не надано довідки державного виконавця у виконавчому провадженні за виконавчим листом у справі № 494/278/14-ц про наявність заборгованості за період з лютого 2019 року до лютого 2021 року.

Фактично на обґрунтування своїх позовних вимог позивач надав суду лише рішення Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року у справі № 494/278/14-ц та розрахунок заборгованості.

За відсутності належних доказів наявності у відповідачів заборгованості у зв`язку з невиконанням рішення суду, суд ставиться критично до поданого позивачем розрахунку заборгованості. Крім того, суд враховує заперечення відповідачів з приводу поданого розрахунку.

Апеляційний суд не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 14 грудня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк» та відповідачем ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 490053708. Відповідно до умов кредитного договору кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 49 551,69 дол. США.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року у справі № 494/278/14-ц на користь АТ «Альфа-Банк» Рішення Березівського районного суду Одеської області від 17.04.2015 року змінено, викладено резолютивну частину в наступній редакції:

«Позов Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» 01001, м. Київ, вул .Десятинна 4/6, МФО 300346, код ЕДРПО 23494714, п/р № НОМЕР_1 заборгованість за кредитним договором № 490053708 в розмірі 643 317, 05 грн., а саме: за кредитом - 395 394, 13 грн., по відсотках - 197 922, 92 грн., пеня - 50 000 грн.»

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до розрахунку 3% річних на суму заборгованості за період з 24.02.2019 року до 23.02.2022 року заборгованість становить 57 473,06 грн.

Відповідно до розрахунку інфляційних витрат на суму заборгованості за період з березня 2019 року до лютого 2022 року заборгованість становить 162 309,74 грн.

Відповідно до довідки № 340/02-17 від 05 травня 2025 року, виданої Розквітівською сільською радою Березівського району Одеської області за період з лютого 2022 року до квітня 2025 року (включно) з ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № 68021037 стягнуто 29 049,40 грн.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).

Відповідно до змісту статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що норми статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, та погодилася з висновками Верховного Суду України, викладеними у постанові від 01 червня 2016 року у справі № 3-295гс16, за змістом яких грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.

Матеріали справи свідчать про те, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року у справі № 494/278/14-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 490053708 в розмірі 643 317, 05 грн., а саме: за кредитом - 395 394, 13 грн., по відсотках - 197 922, 92 грн., пеня - 50 000 грн.

12.08.2022 Позачерговими Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», а також про внесення змін до Статуту Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом затвердження його в новій редакції. 30.11.2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме - змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».

Таким чином, в даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року у справі № 494/278/14-ц, за яким з відповідачів стягнуто солідарно суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним, також вимога не є задавненою.

Отже, судовим рішенням від 26.04.2016 року у справі № 494/278/14-ц підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідачів перед кредитором у розмірі 643 317, 05 грн., яке не виконане.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував, що з огляду на наявність судового рішення, яким стягнуто з відповідачів заборгованість за кредитним договором в солідарному порядку, яке не виконано відповідачами, у позивача наявні права на стягнення відповідно до статті 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат унаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду.

Судом першої інстанції не враховано висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Отже, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на користь позивача є помилковим.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладено у постанові від 26 січня 2021 у справі № 522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26 січня 2021 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що «наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення».

Саме такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 208/42/23 (провадження № 61-9498св24).

З урахуванням положень частини другої статті 625 ЦК України та з урахуванням того, що судовим рішенням від 26.04.2016 року у справі № 494/278/14-ц визначена сума заборгованості за кредитним договором у розмірі 643 317, 05 грн., колегія суддів дійшла висновку щодо доведеності позивачем заявлених позовних вимог.

Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Аналіз змісту статей 256, 257 та 261 ЦК України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.

Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.

За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.

Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено статтями 263 та 264 ЦК України.

Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX. Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46гс22).

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.

Поряд з цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі Закон № 3450-ІХ) пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився і такий стан тривав до подачі позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 (провадження № 12-19гс25) зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо заявлених позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат не спливла, то перебіг цього строку є зупиненим і дотепер (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).

За таких обставин звернення до суду з позовними вимогами про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, тобто без обмеження останніми трьома роками, що передували подачі позову, є обґрунтованим.

Такий висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 25 вересня 2024 року у справі № 206/2984/23, від 24 липня 2025 року у справі № 161/5405/24 (провадження № 61-2772св25).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18, вказано, що у частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що три проценти річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обчисленні трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні.

При цьому положення статті 625 ЦК України передбачає, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть визначатися у рішенні суду.

Зазначені правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц, провадження № 14-241цс19, та у справі № 646/14523/15-ц, провадження № 14-591цс18 та у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 711/4585/22 (провадження № 61-8119св21).

У постанові Верховного Суду від 23 квітня 2025 року у справі № 161/130/11/23 (провадження № 61-5082св24) зазначено, що разом з тим суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, для розрахунку 3 % річних та інфляційних втрат взяв основну заборгованість лише за тілом кредиту та не врахував, що в цій справі договірні правовідносини сторін трансформувалися у зобов`язальні, пов`язані із стягненням грошових коштів на підставі рішення суду, невиконання якого зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України на всю суму боргу, яка стягнена судовим рішенням.

Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 31 липня 2024 року у справі № 161/11703/22 (провадження № 61-11958св23).

Отже, рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року у справі № 494/278/14-ц стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 490053708 в розмірі 643 317, 05 грн., а саме: за кредитом - 395 394, 13 грн., по відсотках - 197 922, 92 грн., пеня - 50 000 грн., підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком та його порушення, яке виникло на підставі кредитного договору.

Між тим, матеріали справи не свідчать про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як солідарні боржники, виконали вказане судове рішення у повному обсязі.

Даних про добровільне або примусове виконання цього судового рішення матеріали справи не містять.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).

Таким чином, колегія суддів вважає, що у розумінні наведених положень закону позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку трьох процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання, підтвердженого рішенням апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року у справі №494/278/14-ц.

З урахуванням положень частини другої статті 625 ЦК України та з урахуванням того, що судовим рішенням від 26 квітня 2016 року у справі №494/278/14-ц визначена сума заборгованості за кредитним договором у розмірі 643 317, 05 грн та саме з цієї суми позивачем здійснено розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 219782,80.

Відповідно до розрахунку 3% річних на суму заборгованості за період з 24.02.2019 року до 23.02.2022 року заборгованість становить 57 473,06 грн., колегія суддів погоджується з вказаним розрахунком, оскільки у вказаному рахунку у відповідності до сплачених сум база нарахування 643 317, 05 грн., яка встановлена рішенням Апеляційного суду Одеської області від 26 квітня 2016 року - зменшується, за таких підстав АТ "Сенс Банк" вірно надав розрахунок та підтвердив часткове погашення.

Відповідно до розрахунку інфляційних витрат на суму заборгованості за період з березня 2019 року до лютого 2022 року заборгованість становить 162 309,74 грн., однак колегія суддів не в повній мірі погоджується з вказаним розрахунком, з огляду на таке.

Розрахунок у період з 24.02.2019 року по 23.02.2022 року індексація на суму 640 522,86 грн.

У період з 01.03.2019 року по 23.02.2022 року індексація на суму 640 522,86 грн [Сукупний індекс інфляції] = 100,90% ? 101,00% ? 100,70% ? 99,50% ? 99,40% ? 99,70% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,10% ? 99,80% ? 100,20% ? 99,70% ? 100,80% ? 100,80% ? 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% ? 99,80% ? 101,20% ? 100,90% ? 100,80% ? 100,60% ? 101,30% ? 101,60% = 121,866% (за період Березень 2019 Лютий 2022) [Інфляційні нарахування] = 640 522,86 грн (сума боргу) ? 121,866% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 640 522,86 грн (сума боргу) = 140 059,57 грн

Оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як солідарні боржники, взяті на себе зобов`язання належним чином не виконували, у зв`язку з чим наявні підстави для застосування частини 2 статті 625 ЦК України, а саме стягнення з них у солідарному порядку на користь кредитора трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року в розмірі 197 532,63 грн..

При цьому, відповідачами не спростовано розмір цієї заборгованості, свій контррозрахунок не надано.

Окрім того відповідачами надано довідки за період з лютого 2022 року до квітня 2025 року (включно) з ОСОБА_3 у виконавчому провадженні № 68021037 стягнуто 29 049,40 грн., але цей період не охоплює період нарахування з 24.02.2019 р. по 23.02.2022 року, відповідні погашення здійсненні поза межами періоду за який АТ "Сенс Банк" стягує заборгованість.

Додатково відповідачі підтвердили наявне виконавче провадження.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги АТ «Сенс Банк» задоволено частково, тому судовий збір за подачу позовної заяви та за подачу апеляційної скарги в розмірі 5926,33 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Сенс Банк» з кожного по 2961,66 грн.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).

Таким чином, за наведених обставин, доводи апеляційної скарги є такими, що ґрунтуються на нормах процесуального та матеріального закону, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 382384 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу адвоката Байрамова Олександра Володимировича, який діє в інтересах Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити частково.

Рішення Березівського районного суду Одеської області від 07 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з відповідачів ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» () заборгованість розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦПК України у розмірі 197 532 гривень 63 копійки, яка складається: 3% річних 57473,06 гривень, інфляційні втрати 140 059,57 гривень.

Стягнути у рівних частинах з відповідачів ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» () сплачений останнім судовий збір за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 5926,33 гривні, тобто з кожного по 2961,66 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді В.А. Коновалова

Ю.П. Лозко