СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/19259/24

пр. № 2/759/815/25

16 грудня 2025 рокуСвятошинський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Шум Л.М.

за участю секретаря судових засідань Дубини Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейніков Микола Володимирович про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Позивач через свого представника адвоката Мельник О.В. звернулась до суду з позовом, в якому просить: визнати частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №1-453, видане 02 серпня 2021 року Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .; визнати частково недійсним Договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого 05 жовтня 2021 року у реєстрі за номером 957 і посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим Миколою Володимировичем, у частині квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , яка була матір`ю позивачки та відповідача ОСОБА_2 . Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач являється спадкоємицею першої черги після померлої матері. Крім неї також спадкоємицею є рідна сестра позивача - ОСОБА_2 - відповідач по справі.

Через недобросовісні дії ОСОБА_2 при оформленні спадкового майна, а саме надання недостовірних відомостей про відсутність інших спадкоємців, Позивачкою було пропущено строк для прийняття спадщини після померлої матері, внаслідок чого вона звернулась до суду за захистом своїх прав у вересні 2021 року.

26 жовтня 2022 року Святошинським районним судом міста Києва по справі №759/21893/21 було винесено рішення про задоволення позову та визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за законом після ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили. Вказаним рішенням було зафіксовано, що саме через надання ОСОБА_2 недостовірних відомостей про відсутність інших спадкоємців було порушено права позивачки. Вказане рішення було залишено в силі постановою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року та постановою Верховного Суду від 21 червня 2024 року.

Однак ОСОБА_2 02 серпня 2021 року було видано свідоцтво про право на спадщину після померлої матері, яке стало підставою для набуття нею права власності на вказану вище квартиру.

На виконання рішення Святошинського районного суду міста Києва після набрання ним чинності позивачка звернулась до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою на видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , однак отримала Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 липня 2024 року у зв`язку з тим, що неможливо внести зміни в свідоцтво про право на спадщину, на підставі статті 1300 Цивільного кодексу України, оскільки спадкова квартира подарована та неможливістю визначити склад спадкового майна.

При перевірці нотаріусом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на 10 липня 2024 року вищевказана квартира була подарована на ім`я ОСОБА_3 на підставі Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніков М.В. 05 жовтня 2021 року за реєстровим №957, та не належить спадкоємиці ОСОБА_2 .

Отже, як з`ясувалось, після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини і відкриття суддею провадження у справі 28 вересня 2021 року, ОСОБА_2 , якій достоменно було відомо про такий позов, подарувала 05 жовтня 2021 року спадкову квартиру своєму сину з можливою метою створити додаткові труднощі своїй сестрі в оформленні спадкових прав у випадку задоволення позову.

Тому позивачка змушена звернутись для захисту своїх прав до суду, оскільки вважає, що ОСОБА_2 розпорядилась частиною її спадкового майна незаконно, чим порушила її право на отримання спадкового майна.

Ухвалою суду від 01.10.2024 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалами суду від 21.01.2025 р., від 12.05.2025 р. задоволено клопотання представника позивачки ОСОБА_1 - адвоката Мельник О.В. про витребування доказів у даній цивільній справі.

Ухвалою суду від 10.11.2025 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні.

08.11.2024 року від представника відповідачів адвоката Крищук Б.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити повністю в задоволенні позовних вимог в зв`язку з неналежним обраним способом захисту прав позивачки, а саме шляхом перерозподілу спадщини. Належному способу захисту інтересів позивача відповідає позовна вимога про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 1-453, видане 02 серпня 2021 року Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 після смерті матері ОСОБА_4 . Судове рішення про задоволення такої позовної вимоги буде підставою для видачі Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою позивачу та відповідачу 1 окремих свідоцтв про право на спадщину за законом після спадкодавиці - ОСОБА_4 та, в подальшому, здійснення перерозподілу спадщини в порядку, що передбачений ст. 1280 ЦК України.

В свою чергу, оскільки законом сформульовано імперативний перелік способів перерозподілу спадщини: передання частини спадкового майна в натурі або сплата грошової компенсації то застосування певного способу перерозподілу спадщини залежить від наявності чи відсутності у спадкоємця спадкового майна в натурі.

При цьому, оскільки до способів перерозподілу спадщини не належать визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання договору дарування недійсним, а також визнання права власності на частину спадкового майна, то і в задоволенні цих позовних вимог позивача слід відмовити.

07.03.2025 р. та 29.04.2025 р. від представника відповідачів надійшли додаткові пояснення у справі, в яких він зазначив, що у позивачки відсутнє право на звернення до суду з будь-якими вимогами, оскільки вона не звернулась у встановленому порядку в певний визначений судом строк з заявою про прийняття спадщини. Оскільки в спадковій справі, яка надійшла на виконання ухвали суду, відсутні докази такого звернення, а внесені зміни нотаріусом щодо дати подання заяви вчинені в протиріччя чинному законодавству і не підтверджують право позивачки на звернення до суду.

В судове засідання представник позивача та представник відповідача не з"явилися, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи, судом повідомлялися належним чином. Дванадцята київська державна нотаріальна контора надіслала клопотання про розгляд справи за їх відсутності і ухвалення рішення згідно чинного законодавства, підтвердила своєчасність звернення позивачки з заявою про прийняття спадщини.

Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, в зв"язку із неявкою в судове засідання сторін.

Суд, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку приходить до наступного.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У розумінні ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 від 11.09.2021 року. Після смерті матері Позивача залишилось спадкове майно, яке складається з квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач та її рідна сестра ОСОБА_2 являються спадкоємцями першої черги після померлої матері.

За заявою ОСОБА_2 25 травня 2021 року було відкрито спадкову справу №722/2021 після померлої ОСОБА_4 . 02 серпня 2021 року ОСОБА_2 було видане свідоцтво про право на спадщину за законом, яке було зареєстроване в реєстрі за №1-453, на всю квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

14 вересня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину через пропуск строку звернення після смерті матері.

26 жовтня 2022 року Святошинським районним судом міста Києва по справі №759/21893/21 було винесено рішення про задоволення позову та визначення ОСОБА_1 додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в два місяці з дня набрання рішенням суду законної сили.

Вказане рішення було залишено в силі постановою Київського апеляційного суду від 18 квітня 2023 року та постановою Верховного Суду від 21 червня 2024 року.

Вказаними судовими рішеннями визнано поважними причини пропуску строку на прийняття спадщини, а також зазначено, що права позивачки були порушені в тому числі через надання ОСОБА_2 нотаріусу недостовірних відомостей про відсутність інших спадкоємців.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва набрало чинності 18 квітня 2023 року, тобто ОСОБА_1 мала право звернутись з заявою про прийняття спадщини в строк з 18 квітня до 18 червня 2023 року.

29 травня 2023 року ОСОБА_1 на виконання вказаного рішення звернулась з заявою про прийняття спадщини після померлої матері, тобто в межах строку, встановленого рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 26 жовтня 2022 року. Дата звернення саме 29 травня 2023 року не викликає у суду сумнівів і підтверджується зібраними матеріалами справи, а саме листом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори від 10 березня 2025 року про виявлену технічну помилку на заяві ОСОБА_1 про прийняття спадщини та проведеними виправленнями, а також копією витягу з Книги обліку і реєстрації спадкових справ за 2023 рік, де вказано, що заява ОСОБА_1 була зареєстрована за номером порядковим 1767 саме 29 травня 2023 року.

Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року (надалі - Порядок), а саме пункту 3.11 (який діяв на момент спірних правовідносин і був виключений на підставі Наказу Міністерства юстиції №2985/5 від 18.08.2023 року), заява про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження. У разі надходження такого документа поштою він підлягає також реєстрації у Журналі реєстрації вхідних документів.

Усі наступні заяви (додаткові, від інших спадкоємців, кредиторів) також реєструються у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ під самостійними номерами та в хронологічному порядку.

На всіх заявах зазначаються дата і час їх надходження та номер спадкової справи.

Тобто саме на нотаріуса на момент спірних правовідносин було покладено обов`язок фіксувати на заяві дату і час її надходження і саме нотаріусом було допущено помилку, яка була виправлена належним чином.

Окрім цього, пунктами 3.13.-3.15. Порядку визначено, що 3.13. Якщо спадкоємець протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину.

3.14. Суд може визначити спадкоємцю, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

3.15. Спадкоємець, якому за рішенням суду встановлено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, повинен у межах установленого судом строку прийняти спадщину шляхом подання нотаріусу за місцем відкриття спадщини відповідної заяви.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат», нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України (п. 1 ч. 1), отже у випадку несвоєчасного звернення ОСОБА_1 з заявою про прийняття спадщини, нотаріус зобов`язана була відмовити у видачі свідоцтва про право на спадщину, однак такого вчинено не було, що є додатковим доказом своєчасності звернення позивачки.

Отже, судом в сукупності усіх зібраних доказів достовірно встановлено час подання ОСОБА_1 заяви про прийняття спадщини на підставі рішення суду саме 29 травня 2023 року, тому вона має право на звернення до суду за захистом своїх прав як особа, яка прийняла спадщину.

Посилання представника відповідачів на протиправність дій нотаріуса при виправленні технічної помилки на вказаній заяві не підтверджується жодним доказом чи нормативним документом. На обґрунтування своїх заперечень представником відповідачів не вказано, який саме нормативний акт було порушено нотаріусом при виправленні технічної помилки і чому такий доказ не може бути прийнято судом.

При цьому, відповідно до статті 55 та статті 124 Конституції України кожна особа має право на судовий захист своїх прав та законних інтересів.

Згідно до статті 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії.

Закон України «Про нотаріат» поділяє об`єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на дві групи:- нотаріальні дії як посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності (частина 1 статті 1 Закону), якщо особа вважає, що така дія була вчинена неправомірно;- відмова у вчиненні нотаріальних дій, якщо особа вважає, що нотаріус безпідставно відмовив у вчиненні нотаріальної дії.

Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини від 04.11.1950 (Конвенцію ратифіковано Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997) кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (частина 1 статті 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Виходячи зі статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Враховуючи положення абз. 2 пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.01.1992 № 2 «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні» особи, які не брали участі у вчиненні нотаріальних дій, але вважають, що їх права й охоронювані законом інтереси порушені нотаріальною дією, мають право звернутись до суду з відповідним позовом.

Отже, суд зауважує, що у випадку незгоди з діями нотаріуса, відповідачі мали право та можливість на оскарження таких дій, однак на момент винесення даного рішення доказів такого оскарження чи прийнятого рішення за результатами такого оскарження суду надано не було.

Отже судом достовірно встановлено наявність у позивача права на звернення до суду з даним позовом.

10 липня 2024 року позивачка отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що неможливо внести зміни в свідоцтво про право на спадщину, на підставі статті 1300 Цивільного кодексу України, оскільки спадкова квартира подарована та неможливістю визначити склад спадкового майна.

При перевірці нотаріусом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно станом на 10 липня 2024 року вищевказана квартира була подарована на ім`я ОСОБА_3 на підставі Договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніков М.В. 05 жовтня 2021 року за реєстровим №957, та не належить спадкоємиці ОСОБА_2 .

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно з частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно зі статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно з частиною першою статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу (частина четверта статті 1268 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (частини перша-друга статті 1269 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (стаття 1270 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1298 ЦК України).

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (частина перша статті 1301 ЦК України).

Аналіз статті 1301 ЦК України свідчить, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачою свідоцтва про право на спадщину.

При цьому оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва).

У постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження №61-12290св18), від14 травня 2018року у справі№ 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18) Верховний Суд виклав правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Судом було ретельно досліджено матеріали справи та взято до уваги висновки судів у справі №759/21893/21 про встановлену протиправну поведінку ОСОБА_2 при заведенні спадкової справи, що призвело до порушення прав позивачки, яке суди відновили шляхом надання додаткового строку для прийняття спадщини. Тобто при отриманні свідоцтва про право на спадщину з огляду на таку поведінку ОСОБА_2 було цілком зрозуміло, що права позивачки порушуються.

При цьому матеріали справи №759/21893/21 свідчать про обізнаність ОСОБА_2 про звернення до суду ОСОБА_1 з позовом на час укладання договору дарування (укладення договору з адвокатом і звернення адвоката з заявою про ознайомлення з матеріалами справи надійшли раніше фактичного отримання ОСОБА_2 документів з суду). Тобто ОСОБА_2 розуміла та усвідомлювала наслідки своїх дій щодо дарування спадкового майна і така дія була вчинена саме з метою позбавлення позивачки на отримання спадкового майна, тому суд визнає наявність порушення прав позивачки на отримання спадкового майна та необхідність їх захисту.

Відповідно до частини першої, пункту першого та абзацу дванадцятого частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Установивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В межах справи, що є предметом розгляду суд вважає, що поведінка відповідача ОСОБА_2 , зокрема, в частині ненаданню нотаріусу достовірної інформації про наявність іншої спадкоємиці першої черги, та укладання договору дарування спадкового майна відразу після звернення позивачки до суду з позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини не відповідає критерію добросовісності, та саме така поведінка стала підставою не вступу позивачкою у спадщину та пропуск нею строку вступу в спадщину, що надало можливість вступити у спадщину саме відповідачці і отримати право власності на все спадкове майно, а потім укласти договір дарування цього майна з метою позбавлення позивачки права на його отримання. За інших умов, ОСОБА_2 не набула б права на все спадкове майно, а тільки на його половину і договір дарування не мала б можливості оформити в такому вигляді на все майно.

Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Відповідно до статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.09.2021 у справі № 227/3750/19 /провадження № 61-16069св20/).

Встановивши, що позивачка має право спадкування на рівні з ОСОБА_2 , проте не вступила у спадщину за умови певної недобросовісної поведінки відповідача у справі, оформленні договору дарування спадкового майна на свого сина ОСОБА_3 , з огляду на що позивачці нотаріусом було відмовлено у задоволенні заяви про вступ у спадщину, суд вважає, що за обставин даної конкретної справи у позивачки існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, а тому наявні обґрунтовані підстави для визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Суд приймає до уваги рівність часток ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в спадковому майні як спадкоємиць за законом та враховує право ОСОБА_2 на розпорядження своєю часткою майна, яке не може бути обмежене згідно чинного законодавства, тому суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та договору дарування спадкового майна в частині, а також визнання права власності за позивачкою на спірне спадкове майно в частині.

Суд відхиляє твердження представника відповідачів про неналежний спосіб захисту, який заявлений в даному позові, з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.

Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення і спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (п. 143), від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19 (п. 61), від 25.01.2022 у справі № 143/591/20 (п. 8.31)).

Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права чи інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (п. 58)).

Отже саме у випадку задоволення позовних вимог, спір між сторонами буде вичерпано і не буде потребувати вчинення нових дій чи звернення до суду з новими вимогами. Інший спосіб захисту не забезпечить повного поновлення порушеного права позивачки, що буде суперечити принципам правосуддя. При цьому суд також враховує той факт, що фактично спірна квартира не вибула з володіння ОСОБА_2 , вона досі там проживає та зареєстрована, що разом з іншими доказами свідчить про неправомірність поведінки ОСОБА_2 щодо позивачки і бажання позбавити її спадкового майна.

На підставі ст. ст. 264, 141 ЦПК України суд вважає за можливе вирішити питання про розподіл судових витрат з врахуванням поведінки відповідачів, та того факту, що даний спір виник через дії ОСОБА_2 , тому суд вважає доцільним покласти всі судові витрати саме на неї.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову у загальному розмірі 11 299 грн. 40 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 21, 24, 56-57, 60, 62-63, 69-72, 105, 110-112 СК України, ст. ст. 50, 52, 368, 372 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 77, 78, 81, 141, 259, 263-265, ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Алейніков Микола Володимирович про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання частково недійсним договору дарування, визнання права власності - задовольнити.

Визнати частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №1-453, видане 02 серпня 2021 року Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в частині квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати частково недійсним Договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого 05 жовтня 2021 року у реєстрі за номером 957 і посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейніковим Миколою Володимировичем, у частині квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , понесені судові витрати в розмірі 11 299 грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Суддя: Л.М. Шум