Справа № 296/6354/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11 грудня 2025 року м.Житомир
Корольовський районний суд м. Житомира у складі головуючої судді Петровської М.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -
ОСОБА_1 звернулась до Корольовського районного суду м.Житомира із позовною заявою, відповідно до змісту якої просить:
- визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на 1/2 житлового будинку загальною площею 88,7 кв.м., житлова площа 55,4 кв.м., до якого входять житловий будинок літ. «А» та до будинку належить огорожа №1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира від 30.06.2025 у даній справі відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира від 11.11.2025, зазначеною у протоколі судового засідання, підготовче засідання закрито та справу призначено до розгляду по суті.
В судове засідання, призначене на 11 грудня 2025 року об 11 годині 00 хвилин, учасники справи не прибули.
Позивачка ОСОБА_1 подала до суду заяву, відповідно до змісту якої просить розглядати справу №296/6354/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна у її відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі.
Відповідач ОСОБА_2 в судові засідання не з`являвся, про розгляд справи повідомлений належним чином.
Статтею 280 ЦПК України передбачено, що суд може ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи неявку відповідача в судове засідання, відсутність відзиву на позов, а також відсутність заперечень позивачки, суд вирішив проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.
У відповідності до положень ч.1 ст.223, ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за можливе провести судовий розгляд справи без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу та на основі наявних у суду матеріалів.
Згідно з ч.5 ст.268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі факти, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що 13.07.2023 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб та позивачка змінила прізвище на " ОСОБА_5 " (копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 ).
ОСОБА_6 та ОСОБА_2 з 01.06.2002 перебували у зареєстрованому шлюбі та рішенням Корольовського районного суду м. Житомира у справі № 296/2207/22 від 14.06.2022 шлюб розірвано. Рішення суду набрало законної сили 15.07.2022.
Згідно витягу з реєстру територіальної громади №2023/006346448 від 14.08.2023, ОСОБА_1 з 03.07.2019 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Частиною другою статті 372 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 №2947-III (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Положеннями статті 61 СК України закріплено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 Сімейного кодексу України).
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (п.3 ч.1 ст.57 СК України).
Статтею 63 СК України врегульовано, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до частини першої статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно ч.3 ст.370 ЦК України, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
У відповідності до абз.1 пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11 (далі - Постанова №11), сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
За змістом пунктів 23, 24 Постанови №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Згідно з п.30 Постанови №11, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України.
У відповідності до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Враховуючи, що вищезазначені земельну ділянку та житловий будинок було набуто подружжям під час шлюбу, та наведене не спростовано відповідачем, суд дійшов висновку, що спірні земельна ділянка та житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 вказано, що спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном.
Тому саме на колишнього чоловіка позивачки - ОСОБА_2 закон покладає обов`язок спростувати презумпцію спільної сумісної власності щодо земельної ділянки та житлового будинку, набутих у шлюбі та зареєстровані за ним.
Разом з тим, стороною відповідача не спростовано презумпцію спільної сумісної власності щодо спірних земельної ділянки та житлового будинку, будь-яких доказів на підтвердження того, що земельну ділянку та житловий будинок було придбано за особисті кошти відповідача ОСОБА_2 до суду не подано.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за кожною із сторін, в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя, права власності на половину житлового будинку (по 1/2 частині) та земельної ділянки (по 1/2 частині) на засадах рівності часток та задоволення позову.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У відповідності до статті 141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 15 125,00 грн.
Керуючись статтями 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про поділ спільного майна подружжя, - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 125 грн (п`ятнадцять тисяч сто двадцять п`ять гривень) судових витрат по сплаті судового збору.
Заочне рішення суду може бути оскаржене позивачем до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Позивач має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте Корольовським районним судом м.Житомира шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення протягом тридцяти днів з дня його складання. Відповідач має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено: 16.12.2025.
Суддя М. В. Петровська