КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С. А.,

суддів: Журби С. О., Таргоній Д. О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Руж-Косметик» та ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року у справі за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 Ігнатенка Владислава Юрійовича в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради, Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), про витребування майна,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури № 6 Ігнатенко В. Ю. звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна.

В обґрунтування позову зазначив, що в ході досудового розслідування кримінального провадження № 0000134 від 22 квітня 2014 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України встановлено, що нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 , які належать територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, вибули з її володіння без волі власника.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 лютого 2017 року № 79437051 первинно право власності на нежилі приміщення НОМЕР_2, загальною площею 123,80 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , посвідченого 14 жовтня 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Золотухіною О. М.

Після чого, ОСОБА_3 спірні приміщення відчужено ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 12550 та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В.

На момент звернення до суду право власності на спірні приміщення зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2013 року № 12563, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю. В.

Враховуючи, що нежитлові приміщення НОМЕР_2 загальною площею 123,8 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , Київською міською радою не відчужувалися, право власності територіальної громади на вказане майно не припинялося.

У зв`язку з встановленням фактичного неправомірного вибуття вищевказаного приміщення з комунальної власності, останнє було відчужено особою, яка не мала права на його відчуження, без відома та згоди дійсного власника майна.

Разом із тим, згідно листа Департаменту культури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31 березня 2017 року № 060-2324 охоронний договір на приміщення НОМЕР_2 загальною площею 123,8 кв. м не укладався, передачу у користування чи управління Департамент не погоджував, інформація про власників відсутня.

Отже, ОСОБА_2 зареєструвала право власності на вищезазначені нежитлові приміщення, що розташовані в будинку - об`єкті культурної спадщини без отримання погодження відповідного органу охорони культурної спадщини та не укладала попередніх договорів, а також охоронного договору на пам`ятку, чим порушила норми Закону України «Про охорону культурної спадщини». Також, у зв`язку з незаконною реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на вищезазначені нежитлові приміщення, існує можливість його пошкодження з боку юридичних власників.

З огляду на викладене, прокурор просив суд витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлові приміщення НОМЕР_2 загальною площею 123,80 кв. м, що знаходяться в будинку АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача на користь прокуратури міста Києва судовий збір, сплачений за подання позовної заяви.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року позов задоволено.

Витребувано з володіння ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлові приміщення НОМЕР_2 загальною площею 123,80 кв. м, що знаходяться в будинку АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 2 250,00 грн.

Суд першої інстанції виходив із того, що спірне нежитлове приміщення вибуло з власності територіальної громади міста Києва поза волею Київської міської ради, тому воно підлягає витребуванню у добросовісного набувача за правилами статті 388 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України).

Постановою Київського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року - без змін.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду по суті спору, зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника щодо їх оцінки та містять посилання на факти, які були предметом дослідження суду.

Постановою Верховного Суду від 21 червня 2022 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 залишено без задоволення.Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року залишено без змін.

Верховний Суд виснував, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки спірне нежитлове приміщення вибуло з власності територіальної громади міста Києва поза волею Київської міської ради, то воно підлягає витребуванню у добросовісного набувача за правилами статті 388 ЦК України.

Товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Руж-Косметик» та ОСОБА_1 , які не брали участі у справі, однак, на їх думку, суд першої інстанції вирішив питання про їх права, інтереси та обов`язки, звернулися з апеляційними скаргами, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

Стверджуючи про порушення своїх майнових прав та інтересів оскаржуваним рішенням, ТОВ «Руж-Косметик» в особі представника - адвоката Пошелюзного С. В. посилається на те, що суд першої інстанції вирішив спір про витребування нерухомого майна, частина якого в подальшому була передана до статутного капіталу ТОВ «Руж-Косметик».

Зазначило, що станом на дату набрання оскаржуваним рішенням законної сили (02 вересня 2021 року) нерухоме майно, яке було предметом спору у цій справі, не існувало як об'єкт нерухомого майна, оскільки ще 11 серпня 2021 року було поділено на два окремі об'єкти нерухомості, один з яких передано до статутного капіталу ТОВ «Руж-Косметик», а саме група нежитлових приміщень НОМЕР_2 літ. «А».

Суд першої інстанції в ухваленому рішенні у справі № 757/27707/17-ц фактично вирішив питання про правовий статус нерухомого майна - нежитлових приміщень НОМЕР_2 в будинку АДРЕСА_1 , так як встановив наступні обставини: належність будинку АДРЕСА_1 до комунальної власності; визнання нежитлових приміщень НОМЕР_2 комунальною власністю територіальної громади міста Києва; протиправність вибуття цих приміщень із комунальної власності; незаконність набуття права власності на них попереднім набувачем - ОСОБА_2 .

Ці висновки прямо впливають на права, інтереси та обов`язки ТОВ «Руж-Косметик», оскільки на дату ухвалення рішення суду (02 вересня 2021 року) спірне майно - нежитлові приміщення НОМЕР_2 вже були поділені (11 серпня 2021 року) і такий поділ відбувся з метою передачі однієї із його частин - групи нежитлових приміщень НОМЕР_2 літ. «А» до статутного капіталу ТОВ «Руж-Косметик».

Більше того, вказані висновки суду наразі використовуються органом прокуратури у справі № 910/2908/25 як преюдиційні за позовними вимогами до ТОВ «Руж-Косметик»про витребування майна з незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності.

Таким чином, встановлені у даній справі № 757/27707/17-ц факти створюють для ТОВ «Руж-Косметик»юридично обов`язкові наслідки, а тому впливають на його права та обов'язки, як власника нерухомого майна.

Виходячи з викладеного, скаржник вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки у справі без участі особи, права якої безпосередньо зачіпаються, фактично було вирішено спір щодо права власності на частину нерухомого майна, яка перебуває у власності ТОВ «Руж-Косметик».

Обґрунтовуючи порушення своїх майнових прав та інтересів рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 вказує на те, що в період з грудня 2004 року по жовтень 2015 року він проживав із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, придбавали майно в інтересах сім`ї, виховували доньку, мали між собою взаємні права та обов`язки, притаманні подружжю.

Вказані обставини підтверджуються, зокрема, їх спільною із ОСОБА_2 заявою від 17 вересня 2025 року, посвідченою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сомовим І. В. за реєстровими №№ 1309, 1310.

У період спільного проживання ними було набуто у спільну сумісну власність нежитлові приміщення НОМЕР_2, загальною площею 123,80 кв. м, що знаходяться в будинку АДРЕСА_1 .

Оскільки спірне нерухоме майно було придбано ОСОБА_2 в період спільного проживання однією сім`єю разом з ним, це майно відповідно до статей 60, 74 СК України є їх спільною сумісною власністю.

За таких обставин, на думку скаржника, суд першої інстанції ухвалюючи у справі № 757/27707/17-ц рішення від 09 вересня 2020 року про витребування у ОСОБА_2 нерухомого майна на користь територіальної громади міста Києва, вирішив питання про його права, інтереси та обов`язки, як співвласника спірного майна.

У відзивах на апеляційні скарги прокурор Київської міської прокуратури Чумаченко А. А. просить закрити апеляційне провадження за апеляційними скаргами ТОВ «Руж-Косметик» та ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року у справі № 757/27707/17-ц на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, оскільки оскаржуване судове рішення про витребування майна не впливає на обсяг прав, інтересів та/або обов`язків скаржників.

Щодо доводів апеляційної скарги ТОВ «Руж-Косметик» зазначає про те, що ані мотивувальна, ані резолютивна частини рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року не містять висновків і вказівок про права та обов`язки цього скаржника стосовно предмета спору - нежилого приміщення НОМЕР_2, загальною площею 123, 80 кв. м, по АДРЕСА_1 , яке належить до комунальної власності. На момент ухвалення судом першої інстанції вказаного рішення ТОВ «Руж-Косметик» не було власником частини спірних приміщень, тому це рішення за жодних обставин не могло вплинути на права та інтереси товариства.

Стосовно доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 вказує на те, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. У зв`язку з цим, саме встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу матиме правовим наслідком визначення правового статусу нерухомого майна, набутого чоловіком та жінкою у період спільного проживання, як такого, що належить їм на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Проте скаржником на підтвердження своїх доводів відповідне судове рішення, яким би було встановлено, що майно, яке є предметом спору у справі № 757/27707/17-ц і придбане ОСОБА_2 , є їх спільною сумісною власністю не надано. При цьому встановлення цих обставин в межах даної справи, у якій вирішувався спір про майнове право на нежитлове приміщення між територіальною громадою в особі Київської міської ради та ОСОБА_2 , є неможливим.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ТОВ «Руж-Косметик» - адвокат Пошелюзний С. В. підтримав аргументи поданої апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в позові.

Прокурор Константинова І. В. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційних скарг з підстав, наведених у відзивах, просила закрити апеляційне провадження у справі.

Скаржник ОСОБА_1 подав 08 грудня 2025 року через відділ прийому громадян Київського апеляційного суду клопотання про відкладення судового розгляду у зв`язку із хворобою, а саме гострим назофарингітом (нежить).

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, процесуальним законом суду апеляційної інстанції надано право розгляду справи за відсутності сторін, які належним чином повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Як неодноразово зазначалось Верховним Судом, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи та/або їх представників, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (див.зокрема, постанову Верховного Судувід 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16).

У постанові від 22 листопада 2024 року у справі № 727/6078/22 Верховний Суд вказав, що «Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачка була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи, від її уповноваженого представника надійшла заява про відкладення розгляду справи, яку було відхилено судом апеляційної інстанції. Причин неможливості явки уповноваженого представника позивачки для участі у судовому розгляді справи в суді апеляційної інстанції, а також обставин, які ОСОБА_1 мала намір особисто повідомити суду, остання не зазначила. З огляду на належне повідомлення заявниці про дату, час та місце судового розгляду справи, викладення її позиції у тексті відзиву на апеляційну скаргу, неявку уповноваженого представника позивачки для участі у розгляді справи, беручи до уваги положення статті 372 ЦПК України, строки розгляду справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для висновку про порушення судом апеляційної інстанції гарантій, визначених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

У своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», сформував усталений підхід до визначення критеріїв розумності тривалості судового провадження, згідно з якими підлягають врахуванню такі обставини: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (наприклад, рішення у справах «Юртаєв проти України» від 31 січня 2006 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05 лютого 2004 року, «Вергельський проти України» від 12 березня 2009 року).

ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання неявки ОСОБА_1 в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи та з огляду на те, що він був завчасно і належним чином повідомлений про призначене судове засідання в суді апеляційної інстанції, а діагнозтоване в нього 08 грудня 2025 року захворювання у вигляді нежитю не стало йому на заваді особисто прибути до Київського апеляційного суду і подати клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із хворобою, з урахуванням категорії даної справи, строків її розгляду тадоводів апеляційних скарг, в межах яких підлягає перегляду рішення суду першої інстанції, а також не зазначення обставин, які скаржник мав намір особисто повідомити апеляційному суду, на підставі статей 369, 372 ЦПК України зазначене клопотання ОСОБА_1 залишила без задоволення та ухвалила проводити розгляд справи за його відсутності.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, явку своїх представників не забезпечили і правом на подання відзиву на апеляційні скарги не скористалися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які з`явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог поданих апеляційних скарг в частині вирішення судом першої інстанції питання стосовно прав, інтересів та/або обов`язків скаржників, а також відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з таких підстав.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року таке право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Правилами статті 18 ЦПК України передбачено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно положень частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Отже, правом на апеляційне оскарження рішення суду наділена лише особа, яка брала участь у справі, або яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права свободи, інтереси та (або) обов`язки.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

Суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі в розгляді справи судом першої інстанції (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18)).

Відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15 та від 06 вересня 2017 року у справі № 6-1844цс16, висновок про відсутність у особи права на оскарження рішення суду першої інстанції на тій підставі, що суд не вирішував питання про його права та обов`язки, може бути зроблений лише після з`ясування, яким чином вказане рішення впливає на обсяг прав, інтересів чи обов`язків особи, яка подала апеляційну скаргу.

Тобто, суд апеляційної інстанції наділений компетенцією зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі.

Суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи зачіпає оскаржуване судове рішення безпосередньо права та обов`язки заявника, і лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що ухвалене судом першої інстанції рішення не впливає на права та обов`язки заявника - закрити апеляційне провадження, оскільки в такому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

Аналіз змісту статей 352, 362 ЦПК України свідчить, що особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права або обов`язки цих осіб, а для перегляду справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою такої особи підлягає встановленню чи порушені оскарженим судовим рішенням права чи інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу (правова позиція Великої Палати Верховного Суду в постанові від 20 березня 2019 року у справі № 604/835/15-ц та Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 412/1277/2012).

Таким чином на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому слід урахувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Судове рішення вважається таким, що прийняте про права, свободи, інтереси, обов`язки осіб, яких не було залучено до участі у справі, якщо в описовій чи мотивувальній частині рішення містяться висновки або судження суду про права, свободи, інтереси, обов`язки цих осіб, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, свободи, інтереси, обов`язки останніх.

Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами справи не є підставою для висновку про вирішення судом питань про права, свободи, інтереси, обов`язки цієї особи.

Наведене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17, від 03 червня 2019 року у справі № 910/6767/17, від 25 жовтня 2019 року у справі № 910/16430/14, від 05 травня 2020 року у справі № 910/9254/18 та від 29 жовтня 2020 року у справі № 200/6831/18.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У справі, яка переглядається, ТОВ «Руж-Косметик», оскаржуючи рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року, вказувало, що цим судовим рішенням порушено його майнові права та інтереси як власника частини витребуваних із володіння ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлових приміщень НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 у м. Києві, які відповідачка 11 серпня 2021 року поділила надва окремі об'єкти нерухомості та 07 вересня 2021 року передала групу нежитлових приміщень НОМЕР_2 літ. «А» до статутного капіталу ТОВ «Руж-Косметик».

Однак, наведені скаржником обставини, на переконання колегії суддів, не можуть бути визнані такими, що свідчать про факт вирішення судом першої інстанції питання про його права та інтереси, оскільки оскаржуване рішення було ухвалено судом першої інстанції 09 вересня 2020 року, а всі вищезазначені дії із спірним нерухомим майном були вчинені ОСОБА_2 та ТОВ «Руж-Косметик» у серпні-вересні 2021 року, тобто під час та після закінчення апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року, яка була залишена без задоволення постановою Київського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року.

Отже, доводи ТОВ «Руж-Косметик» про те, що висновки суду першої інстанції, які викладені в оскаржуваному рішенні, прямо впливають на його права, інтереси та обов`язки, оскільки на дату ухвалення рішення суду нежитлові приміщення НОМЕР_2 вже були поділені відповідачкою та одна з їх частин - група нежитлових приміщень НОМЕР_2 літ. «А» була передана до статутного капіталу товариства, є безпідставними.

Певна суб`єктивна заінтересованість ТОВ «Руж-Косметик» у результаті вирішення цього спору через пред`явлення до нього заступником керівника Печерської окружної прокуратури м. Києва позову про витребування нерухомого майна з незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності у межах господарської справи № 910/2908/25 також не може бути визнана апеляційним судом такою, що підтверджуєфакт вирішення судом першої інстанції воскаржуваному рішенні питання про його права та інтереси.

ТОВ «Руж-Косметик» не брало участі у цій справі та на час вирішення спору судом першої інстанції не було власником спірного нежитлового приміщення чи його частини, відтак положення щодо звільнення від доказування, які визначені, зокрема у статті 75 ГПК України, до нього не застосовуються.

За таких обставин підстави вважати, що оскаржуваним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року було порушено права та/або законні інтереси ТОВ «Руж-Косметик» відсутні.

У свою чергу ОСОБА_1 , оскаржуючи вказане судове рішення як таке, що порушує його майнові права та інтереси, як співвласника спірного майна, посилався на те, що в період з грудня 2004 року по жовтень 2015 року він проживав із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу та ними було набуто у спільну сумісну власність за договором купівлі-продажу від 23 жовтня 2013 року нежитлові приміщення АДРЕСА_2 , які суд першої інстанції витребував з володіння ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Києва.

Відповідно до статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

У постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253 цс 15 зроблено висновок, що проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти».

Аналогічні по суті висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17.

Таким чином, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Вимоги позивача про встановлення факту проживання однією сім`єю із відповідачем, не пов`язані з вимогами про визнання права власності на майно в порядку статті 74 СК України, задоволенню не підлягають.

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК). В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи (див. пункти 41, 44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (див. пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Отже, встановлення в судом факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу у відповідному судовому рішенні матиме правовим наслідком визначення правового статусу нерухомого майна, набутого чоловіком та жінкою у період спільного проживання, як такого, що належить їм на праві спільної сумісної власності на підставі статті 74 СК України.

Проте ОСОБА_1 на підтвердження своїх доводів про набуття ОСОБА_2 спірного нежитлового приміщення в період їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу відповідне судове рішення, яким би було встановлено, що майно, яке є предметом спору у цій справі № 757/27707/17-ц, є їх спільною сумісною власністю, не надано.

Колегія суддів погоджується з прокурором в тому, що встановлення юридичного факту, про який зазначає скаржник в апеляційній скарзі, в межах цієї справи, у якій вирішувався спір між територіальною громадою міста Києва та ОСОБА_2 про право власності на нежитлове приміщення, є недопустимимта вочевидьможе штучно створити преюдиційні обставини для розгляду спору про поділ майна.

Якщо особа, яка вважає себе власником чи співвласником майна, вказує, що таке майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то за наявності спору таке питання потребує окремого судового розгляду з огляду на положення СК України.

Крім того, слід одночасно звернути увагу, що право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, врегульовано в статті 65 СК України. Дружина, чоловік розпоряджуються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Законодавець у вказаній нормі передбачив як загальне правило так звану презумпцію згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договорів щодо спільного майна, за винятком тих, що потребують обов`язкового нотаріального посвідчення (частина третя статті 65 СК України).

Права одного з подружжя, який надавав тільки згоду на відчуження спільного майна, але не був стороною договору, у разі розгляду справи про визнання договору відчуження (дарування, міни, купівлі-продажу) майна недійсним і позовних вимог до нього не пред`явлено, не порушуються, оскільки ці права захищаються тим з подружжя, який уклав договір, і є відповідачем у справі.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі № 754/4108/18 (провадження № 61-14888св20) за подібних правовідносин.

Наявність порушених прав є основною умовою для здійснення судового захисту, за відсутності якої такий захист не здійснюється. Проте апеляційним переглядом рішення місцевого суду не встановлено, а матеріали справи не містять належних доказів, що в суду першої інстанції був наявний безумовний обов`язок залучати ОСОБА_1 до участі у справі з підстав того, що ухвалене у цій справі рішення може зачіпати його права та охоронювані законом інтереси.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26512/16-ц (провадження № 61-47768св18) вказано, що «у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».

Таким чином, якщо обставини вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та обов`язки особи, яка не була залучена до участі в справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю, а відповідне судове рішення не переглядається по суті.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції констатував Європейський суд з прав людини у справі «Устименко проти України» (№ 32053/13, § 46).

Зокрема, ЄСПЛвказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, §§ 51 і 52, ECHR 2003-X).

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (рішення у справі «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03, § 42).

Відповідно до рішення ЄСПЛвід 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/39 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно з рішенням ЄСПЛвід 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» судом встановлено, що існує установча судова практика щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого й те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів.

За результатом апеляційного перегляду справи в межах доводів та вимог поданих апеляційних скарг колегія суддів дійшла висновку, що аргументи ТОВ «Руж-Косметик» та ОСОБА_1 на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, оскільки рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року не вирішувалося питання про права, інтереси та обов`язки зазначених скаржників у справі за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 Ігнатенка В. Ю. в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши фактичні обставини у справі та надавши їм відповідну правову оцінку, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для закриття апеляційного провадження у справі за апеляційними скаргами ТОВ «Руж-Косметик» та ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 вересня 2020 року у справі за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 6 Ігнатенка В. Ю. в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Департамент культури виконавчого органу Київської міської ради, Департамент охорони культурної спадщини виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), про витребування майна з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Керуючись статтями 352, 362, 367, 372, 381 - 384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційне провадження за апеляційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «Руж-Косметик» та ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 вересня 2020 року у даній справі закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: С.О. Журба

Д.О. Таргоній