Унікальний номер справи 759/4474/24
Головуючий у суді першої інстанції О. М. Журибеда
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

12 листопада 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Неженець-Чекановою Нателою Євгенівною,

та апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Журибеди О. М., в примішенні Святошинського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03.11.2021 між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в еквіваленті 125000 Євро, що за курсом НБУ на дату укладання договору становило 3 828125, 00 грн. У вказаному договорі сторони також визначили, що позика надається в строк на 8 місяців та повинна бути повернута позивачу в повному обсязі до 01.07.2022. Також сторони визначили, що незалежно від валюти повернення, розмір позики, що має бути повернутий не може бути меншим ніж 125000 Євро.

Позивач зазначив, що в повному обсязі виконав свої зобов`язання за договором позики, про що свідчить п. 3.3 договору. Проте відповідач свої зобов`язання за договором позики належним чином не виконав, у встановлений договором строк грошові кошти не повернув, більш того, відповідач уникає зустрічей та телефонних розмов із позивачем.

Також позивач вказав, що пунктом 5.1 договору сторони передбачили, що у випадку прострочення позичальником терміну повернення позики, він зобов`язується сплатити на користь позикодавця пеню в розмірі 0,3% від суми позики за кожен день прострочення. Відповідно до цього, пеня за прострочення повернення позики за період з 01.07.2022 по 01.03.2024 складає 228750 Євро.

Узв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 360015,41 Євро, з яких 125000 Євро - заборгованість за договором позики, 228 750 Євро - пеня за договором позики та 6 265,41 Євро три відсотки річних за несвоэчасне ви конання грошового зобов`язання.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задоволеночастково.Стягнутоз ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики у розмірі 825 000 грн 00 коп. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8 250 грн 00 коп.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника Неженець-Чеканову Н. Є. подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не врахував практику Верховного Суду щодо достатності підтвердження факту отримання грошових коштів позичальником шляхом підписання договору позики. Згідно п. 3.3 договору позики від 03.11.2021 позичальник підписуючи його підтвердив факт отримання позики у визначеному п.2.1. договору в розмірі 3 828 125 грн, що еквівалентно 125 000 Євро.

Також вказано, що суд першої інстанції необгрунтовано визнав суму боргу лише у розмірі 825 000,00 грн виключно зі слів відповідача без жодного належного та допустимого доказу.

Позивач вважає необгрунтованим висновок суду щодо визначення суми боргу в частині тільки на підставі усних пояснень відповідача. Спір в данному випадку може мати місце лише щодо валюти, в якій сторони зафіксували суму виданої у гривні позики.

Крім того позивач вказав, що звільнення від відповідальності не є автоматичним та потребує доведення причинно - наслідкового зв`язку між воєнним станом і неможливістю виконання зобов`язання, а тому суд безпідставно відмовив у стягненні з відповідача пені та 3% річних за ст. 625 ЦК України.

Враховуючи необгрунтованість та незаконість рішення суду позивач вважає необгрунтованим стягнення з відповідача на користь позивача судового збору лише в частині.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

В обгрунтвання апеляційної скарги зазначив, що не визнає договір позики від 03.11.2021 ні в частині 825 000, 00 грн, який він дійсно підписав під тиском та з погрозами, ні у сфальсифікованій частині, яка дописана та виправлена ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції не дослідив правову природу договору позики від 03.11.2021, а саме вчинення правочину під впливом обману, підписання договору під моральним та фізичним тиском, тим самим порушив норми матеріального права. ОСОБА_1 не був спадкоємцем своєї дружини ОСОБА_5 , про що відповідачу стало відомо вже згодом.

Суд не дослідив відносини між сторонами щодо отримання позивачем від ОСОБА_2 частки в АТ «Автобаза №4» в розмірі 25%.

Суд не мав жодних правових підстав визнавати та частково задовольняти позов з урахуванням того, що суд дійшов висновку, що правочин укладений із порушенням вимог закону, зокрема у результаті обману та під тиском, чим допустив внутрішньо суперечливе, необгрунтоване та незаконне рішення, що підлягає скасуванню. Також суд не звернув увагу на відсутність доказів фактичної передачі грошових коштів у позику.

Відповідач звернув увагу на те, що підписаний між сторонами договір позики стосувався боргових зобов`язань у розмірі 825 000,00 грн, про що було прописано у п. 2.1. Договору. Зміни у тексті договору були внесені без погодження відповідача як позичальника. ОСОБА_1 самостійно визнав істотну умову договору та строк від якого почався відлік позовної давності, вказав, що договір позики було укладено 23.12.2023.

Договір позики є підробленим та не відповідає його первнинному змісту. Зміни внесені у договір не є чинними, а їх зміст суперечить як п. 6.4. самого договору, так і загальним принципам цивільного права. Зокрема договір позики був укладений без надання згоди дружини позичальника на його укладення, що не було враховано судом під час розгляду справи.

Суд першої інстанції фактично надав юридичну силу правочину, який укладений під впливом тяжких обставин, насильства, обману, без належного оформлення та без згоди дружини.

Окрім того відповідач вказав, що суд першої інстанції у порушення вимог ст. 177, 185 ЦПК України відкрив провадження у справі без перевірки належних повноважень представника позивача та без належного засвідчення оригіналів документів.

Відмова суду у призначенні експертизи є грубим порушенням низки процесуальних гарантій, а саме ч.1 ст. 103 ЦПК України, невірне тлумачення судом факту «згоди сторін» на наявність виправлень, порушення припципу всебічного з`ясування обставин справи (ст. 13, 89 ЦПК України), процесуальна нерівність сторін.

Неправомірна відмова у задоволенні заяви про відвід судді з формальних мотивів порушила право сторони на розгляд справи неупередженим судом.

Також суд неправомірно відмовив у задоволенні клопотання сторони відповідача про залучення до участі у справі третьої особи - дружини відповідача ОСОБА_6 , оскільки п. 7.8. договору позики прямо визначено наявність письмової згоди дружини на укладення договору, якої фактично не існує.

Суд не з`ясував характер взаємозв`язку справ, не дослідив предмет та підстави позову у справі №761/37559/24 про визнання недійсним договору позики, та взагалі не навів обгрунтування чому ці обставини не мають значення для справи та безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони відповідача про зупинення провадження у справі.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кизенко Д. О. підтримав подану апеляційну скаргу, рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Проти задоволення апеляційної скарги відповідача заперечував.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - адвокат Пісецька Т. В. підтримала подану апеляційну скаргу, рішення суду просила скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечувала.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Так, завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Частиною першоюстатті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першоїстатті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що 03.11.2021 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики.

Упункті 2.1 договору друкованим та рукописним текстом з виправленням (цифри та прописом сума позики, валюта) вказано: «розмір позики становить 3 828125 (три млн вісімсот двадцять п`ять т.гр.) гривень, що еквівалентно 125 000 доларів США Євро, за офіційним курсом НБУ на день укладення цього Договору».

Умовами пункту 2 договору сторони погодили, що позика є безпроцентною.

Позикодавець передав позику позичальнику до моменту підписання сторонами цього договору. Позика надана в готівковій формі. Підписанням цього договору позичальник підтвердив факт отримання ним від позикодавця позику у розмірі, визначеному у п. 2.1 цього договору (п. 3 Договору позики).

Згідноп. 4.1. договору позика надається строком на 8 місяців (строк повернення вказано рукописним текстом) та повинна бути в повному обсязі повернута позичальником позикодавцю в строк до 1 липня 2022 року(дата повернення позики вказана рукописним текстом).

Пунктом 4.2 договору сторони обумовили, що «позика може бути повернута у гривні або у доларах США. У день повернення позики у гривні, сторони визначають її еквівалент до доларів США, за офіційним курсом НБУ. Загальний розмір поверненої позики не може бути нижчим ніж 125 000 (вказано рукописним текстом) доларів США Євро».

У випадку прострочення позичальником терміну повернення позики, він зобов`язується сплатити на користь позикодавця пеню в розмірі 0,3% від суми позики за кожен день прострочення (п. 5.1 договору).

Зміни у цей договір набирають чинності з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому договорі, або у чинному в Україні законодавстві (п. 6.4 договору позики).

Пунктом 7.5 договору сторони погодили, що усі виправлення за текстом цього договору мають силу та можуть братися до уваги виключно за умови, що вони у кожному окремому випадку датовані, засвідчені підписами сторін та скріплені їхніми печатками.

Відповідно до п. 7.6 договору сторони свідчать, що вони не приховують обставини, які мають істотне значення для цього договору; внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких сторони зобов`язані утримувати за законом чи договором; договір не укладається під впливом тяжких для них обставин; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому.

Сторони також погодили, що договір вчиняється за письмовою згоди дружини позичальника, яка до моменту підписаня цього договору передається позикодавцю (п. 7.8 договору).

Пунктом 7.7 Договору сторони засвідчили, що у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, що стосуються позики.

Вказаний договір містить дату його складення 03.11.2021 та підписи позикодавця ОСОБА_1 та позичальника ОСОБА_2 .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з урахуванням визнання відповідачем факту підписання ним договору позики від 03.11.2021 але на суму боргу у розмірі 825 000, 00 грн, дійшов висновку про обгрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог в частині стягнення боргу за договором позики від 03.11.2021 з відповідача на користь позивача саме у розмірі 825 000, 00 грн. Суд відмовив у покладенні на відповідача обов`язку по сплаті позивачу 3 % річних за прострочення повернення позики за період з 01.07.2022 по 01.03.2024, посилаючись на п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, згідно з частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригіналу боргового документа у позикодавця, згідно зі статтею 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. При цьому письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 372/45/21.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором(частина перша статті 1049 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам собою факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд у справах цієї категорії.

У разі встановлення факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 629/5364/13-ц (провадження № 61-22477св18), від 26 лютого 2020 року у справі № 205/5292/15 (провадження № 61-3741св19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) зазначила, що у випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, тому правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Натомість виконання правочину його учасниками може бути способом волевиявлення до вчинення правочину, відповідно до його істотних умов, передбачених законодавством. У разі якщо договір виконувався обома сторонами, то кваліфікація договору як неукладеного виключається, такий договір вважається укладеним та може бути оспорюваним (за відсутності законодавчих застережень про інше).

У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) Велика Палата Верховного Суду також зробила правовий висновок, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформулювала висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Отже, за договором позики необхідно вважати зобов`язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника повернути кошти на користь кредитора.

І саме такий обов`язок ОСОБА_2 зазначено у договорі позики.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції у тому, що матеріали справи містять належні та допустимі докази на підтвердження того, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики, укладання якого та передача грошей підтверджується змістом самого договору, своїми підписами на цьому договорі сторони підтвердили, що позикодавець передав, а позичальник отримав у позику грошові кошти та зобов`язався їх повернути у визначений сторонами строк.

Як вбачається із матеріалів справи та знайшло своє підтвердження у ході перегляду справи апеляційним судом, ОСОБА_2 не заперечував факт укладення між ним та ОСОБА_1 03.11.2021 договору позики на суму позики 825 000,00 грн, однак заперечував факт отримання від позивача будь - яких грошових коштів за цим договором.

Відповідач, якого було допитано судом першої інстанції у якості свідка у цій справі, вказує на те, що він підписав договір позики під моральним та фізичним примусом. Вказаний договір був підписаний у двох екземплярах У примірнику договору позики, який він підписував, була зазначена сума позики у розмірі 825 000, 00 грн, а не 3 828 125,00 грн. Також вказав, що договір позики від 03.11.2021 стосувався боргових зобов`язань саме у розмірі 825 000, 00 грн. Натомість поданий позивачем до суду примірник договору позики містить виправлення рукописним текстом. Відповідач повідомив суду про неможливість надання примірника договору, який залишився у нього, оскільки він не може його віднайти, що пов`язано з переїздом. З приводу суми позики, внесеної до договору рукописним текстом, відповідач зазначив, що сторони договору обговорювали суму 3 000 000, 00 грн, проте, не дійшли згоди щодо цього та не вносили змін до договору. Відповідач передав позивачу у рахунок боргових зобов`язань 25% акцій у АТ «Автобаза», що приблизно становить 120 000,00 доларів США.

Крім того відповідач вказує на те, що при підписанні договору у ньому не було зазначено валюти долари США та Євро. Відповідач зокрема вказує, що він підписав договір позики на суму позики 825 000, 00 грн., він визнав зазначення ним власноручно у договорі позики від 03.11.2021 відомостей про позичальника та проставлення підпису.

Отже, факт укладення між сторонами 03.11.2021 договору позики на суму 825 000,00 грн фактично визнаний відповідачем. При цьому відповідач не спростував факт отримання ним у позику від позивача грошових коштів у сумі 825 000,00 грн, з урахуванням п. 3.3. договору позики. Крім того, відповідач не довів суду, що він уклав і підписав зазначений договір позики про отримання ним у борг від позивача 825 000 грн під тиском, під впливом тяжких обставин. Будь - яких доказів, крім його показань в якості свідка, він суду не надав. З 03.11.2021 року ОСОБА_2 не оспорював даний договір до пред`явлення до нього позову, не звертався по факту тиску, погроз, насильства зі сторони позивача до правоохоронніх органів. Суд обгрунтовано критично оцінив показання відповідача в якості свідка, оскільки вони не підтверджені будь - якими іншими доказами.

Ураховуючи зазначене, суд дійшов правильного висновку про те, що між сторонами в належній формі укладений договір позики саме на суму 825 000 грн, позичальник підписавши договір позики саме на 825 000 грн підтвердив факт отримання грошових коштів у борг в готівковій формі, проте він порушив свої зобов`язання щодо повернення грошей, отриманих у позику. Борг позикодавцю не повернув, а тому суд законно та обгрунтовано стягнув з нього зазначену суму боргу на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про відсутність доказів отримання ним у позику від позивача грошових коштів за договором позики колегія суддів оцінює критично, оскільки факт підписання договору позики на 825 000 грн відповідачем не оспорюється та фактично визнається, а п. 3.3 договору позики сторони посвідчили, що підписанням цього договору позичальник підтверджує факт отримання ним від позикодавця позики в розмірі, визначеному п. 2.1 цього договору. При цьому у ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_2 було отримано від позивача за договором позики від 03.11.2021 у борг грошові кошти у розмірі 825 000,00 грн.

Матеріали справи не містять доказів і судом апеляційної інстанції не було встановлено факту неотримання позичальником від позикодавця грошових коштів на суму 825 000,00 грн.

Отже, є встановленим судом факт укладення між сторонами договору позики від 03.11.2021 саме на суму 825 000 грн, однак сторони оспорюють розмір наявної заборгованості у відповідача перед позивачем за договором позики. Позивач вказує, що ним було надано відповідачу у позику суму 3 828 125,00 грн, а відповідач вказує на те, що на момент укладення договору позики сума позики у договорі була зазначена 825 000,00 грн і будь - яких виправлень він до договору не вносив і про виправлення йому стало відомо лише з матеріалів справи. Відповідач наполягає на тому, що усі виправлення у договорі внесені за ініціативою позивача і на таких умовах (з виправленнями) він договір позики не підписував.

Аналізуючи рукописний текст, внесений до договору позики від 03.11.2021, а також наявні у ньому виправлення, колегія суддів вважає, що згідно вказаної прописом суми грошових коштів, які надані позикодавцем позичальнику у позику за умовами цього договору, ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 у позику саме 825 000,00 грн, оскільки зазначена сума позики цифрами «3 826 125» не відповідає сумі позики, вказаної прописом «три млн вісімсот двадцять п`ять т. гр». Крім того, ОСОБА_2 вказує на те, що саме 825 000 грн як сума позики була вказана у договорі у момент його підписання сторонами.

Ураховуючи ту обставину, що відповідач заперечує внесення ним або за його згодою змін до умов договору позики, і при цьому сторонами не було укладено додаткової угоди щодо змін до договору позики, що вони обумовили п. 6.4 договору позики, а доказів на підтвердження того, що рукописні тексти у договорі позики були внесені саме відповідачем матеріали справи не містять, тому колегія суддів вважає, що у відповідача перед позивачем виник обов`язок щодо повернення отриманих у борг за договором позики грошових коштів саме у розмірі 825 000,00 грн.

На підтвердження доводів апеляційної скарги та спростування висновків суду першої інстанції щодо розміру грошової позики суду апеляційної інстанції позивачем було надано висновок експертів №68/25, складений 12.09.2025 за результатами проведення почеркознавчої експертизи за заявою ОСОБА_7 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 та додатковою заявою ОСОБА_1 .

Згідно вказаного висновку: 1. Рукописний запис «Три млн. вісімсот двадцять пять т. гр» міститься у п. 2.1 Договору позики від 03.11.2021, укладеного від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виконаний тією особою, яка виконала рукописний текст Розписки від імені ОСОБА_2 від 15 серпня 2017 року.

2. Рукописний запис «3 828 125», що міститься у п. 2.1 Договорі позики від 03.11.2021, укладеного від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконаний тією особою, яка виконала рукописний текст Розписки від імені ОСОБА_2 від 15 серпня 2017 року.

3. Рукописний запис «125 000 Євро», що міститься у п. 4.2 договору позики від 03.11.2021, укладеного від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконаний тією особою, яка виконала рукописний текст Розписки від імені ОСОБА_2 від 15 серпня 2017 року.

4. Рукописний запис «Три млн. вісімсот двадцять пять т. гр», що міститься у п. 2.1 Договору позики від 03.11.2021, укладеного від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

5. Рукописний запис «3 828 125», що міститься у п. 2.1 Договору позики від 03.11.2021, укладеного від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

6. Рукописний запис «125 000 Євро», що міститься у п. 4.2 Договору позики від 03.11.2021, укладеного від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою.

Із змісту вказано висновку вбачається, що почеркознавча експертиза була проведена експертами на підставі дослідження оригіналу договору позики від 03.11.2021 та оригіналу розписки від імені ОСОБА_2 від 15.08.2017, наданих у розпорядження експертів Крикливим В. В.

Разом з тим, суд апеляціної інстанції не може взяти до уваги наданий позивачем висновок експертів як доказ внесення виправлень до договору позики саме позичальником ОСОБА_2 , оскільки у суду відсутні достовірні відомості про те, що розписка від 15.08.2017 (надана позивачем для дослідження експертам) була написана саме ОСОБА_2 , а не іншою особою. Представник відповідача дану обставину в судовому засіданні заперечувала.

Таким чином вказаний доказ не є допустими у розумінні закону, який дав би підстави суду дійти обгрнутованого висновку про те, що між сторонами було укладено договір позики на суму 3 828 125,00 грн, та що рукописний текст у договорі позики вчинено саме позичальником, а не іншою особою.

Відтак доводи апеляційної скарги позивача в цій частині колегія суддів відхиляє з огляду на зазначене вище.

Та обставина, що у договорі позики від 03.11.2021 містять виправлення щодо еквівалента отриманої позичальником суми позики у гривні до долара США, а потім «США» закреслено та поряд внесено рукописний запис «Євро» не свідчить про фальсифікацію укладеного між сторонами договору на 825 000 грн, про що зазначає у апеляційній скарзі відповідач. Судом було стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти за договором позики у гривні, еквівалент суми боргу у гривні до долара або євро суд не застосовував.

Неукладення між сторонами додаткової угоди на підставі п. 6.4 договору не свідчить про те, що договір позики на 825 000 грн є підробленим та не відповідає його первинному змісту, зазначене є лише припущенням відповідача.

Між тим свій примірник укладеного договору позики ОСОБА_2 суду не надав, а відтак не спростував наведені вище обставини.

Не заслуговують на уваги доводи апеляційної скарги щодо зміни позивачем дати укладення спірного договору позики, оскільки до матеріалів справи додано договір позики, який містить дату його укладення 03.11.2021. Зазначення позивачем у переписці із відповідачем відомостей щодо дати укладення між сторонами договору позики 23.12.2023 не є належним доказом на підтвердження укладення між сторонами договору позики у іншу дату аніж 03.11.2021.

Доказів повернення ОСОБА_2 ОСОБА_1 отриманих у позику грошових коштів матеріали справи не містять.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що сума боргу, що не повернута відповідачем за умовами укладеного з позивачем договору позики складає 825 000,00 грн.

Отже, повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики, факт отримання грошових коштів відповідачем підтверджується борговим документом - договором позики від 03.11.2021 укладеним на 825 000 грн, умови якого останній не виконав.

Урахувавши, що ОСОБА_1 не надав допустимих доказів на підтвердження факту передачі у борг відповідачу грошових коштів саме у сумі 3 828 125, 00 грн, що еквівалентно 125 000 Євро, які позикодавець вимагає повернути відповідно до умов наданому суду договору позики з виправленнями, які не визнає відповідач, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики у розмірі 825 000,00 грн. Грошові кошти у вказаній сумі відповідач отримав, проте не повернув, доказів виконання зобов`язань за договором позики відповідач не надав.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо укладення договору позики під моральним та фізичним тиском, та під впливом обману колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки у ході розгляду справи судом першої інстанції відповідач суду не надав доказів на підтвердження зазначеного. Із позовом про визнання договору позики недійсним або безгрошовим у період з дня його укладення і до звернення позивача до суду не звертався.

Так, у частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (стаття 217 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 сформульовано висновок, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, потрібно довести, по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Частиною першою статті 231 ЦК України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Однак доказів психологічного тиску поєднаного з погрозою фізичного насильства (місця, способу та форми), зокерма обману, відповідачем не було надано, а відтак і не було доведено таких обставин. При цьому відповідач не заявляв вимог про визнання договору позики недійсним із наведених підстав у визначеному законом порядку шляхом подання відповідної позовної заяви до суду.

Колегія суддів бере до уваги те, що з часу укладення між сторонами договору позики, відповідачем не вживались заходи щодо визнання цього договору недійсним, з наведених вище підстав, у матеріалах справи відсутні дані про його звернення до компетентних органів з цього приводу. Усі доводи відповідача в цій частині зводяться до припущень, які не мають доказового значення відповідно до частини шостоюстатті 81 ЦПК України.

Встановивши, що відповідач не довів обставин щодо укладання оспорюваного договору обманним шляхом з боку позивача та під тиском як фізичним так і моральним, а також з погрозою насильством, належним чином такі обставини не обґрунтував доказами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що такі твердження відповідача не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду належними та допустимими доказами. Відповідач не довів тих обставин, які б вказували на відсутність у нього волевиявлення на отримання позики у розмірі 825 000,00 грн, та не спростував презумпції правомірності правочину.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять.

Таких доказів не додано апелянтами до апеляційних скарг та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Крім того, доводи апеляційної скарги відповідача про існування між сторонами інших правовідносини та інших домовленостей, відмінних від договору позики, зокрема те, що відповідач був змушений підписати договір позики на умовах позивача внаслідок тиску та погроз, колегія суддів оцінює критично, оскільки відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим КодексомЦивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша,третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Наведені у апеляційних скаргах доводи, що суд не дослідив та не надав належної оцінки доказам, які містяться у справі, зводяться до незгоди сторін з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення судової технічної експертизи, не вбачав доцільності у її проведенні, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що відповідач не заперечує факту підписання ним договору позики на 825 000 грн, а тому відсутня потреба спеціальних знань у сфері іншій, ніж право для встановлення істиних обставин справи.

Відтак у суду були відсутні підстави для задоволення клопотання сторони відповідача про призначення експертизи у справі.

Колегія суддів зауважує, що судом першої інстанції неодноразово ставилось питання щодо дослідження примірника договору відповідача, однак такий примірник не було надано для огляду та порівняння із поданим суду позивачем примірником договору позики.

Таким чином доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд, відмовляючи у задоволенні клопотання про призначення експертизи, порушив принцип змагальності, є безпідставними та спростовується вищевикладеним.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що згоду на укладання відповідачем договору позики не надавала його дружина не ґрунтується на доказах та вимогах матеріального права, вони є безпідставними.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України).

Відповідно до п. 7.8 зазначеного договору позики, дружина позичальника надала свою згоду на укладення відповідачем цього договору. Належних та допустимих доказів, які б свідчили прозворотнє ОСОБА_2 не надано. Крім того, до дружини відповідача ОСОБА_1 будь-яких вимог за даним договором позики не пред'являє.

Солідарне зобов`язання виникає лише у випадках, встановлених договором або законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 243/10982/15-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 569/96/17, від 23 січня 2019 року у справі № 712/21651/12).

Перебування відповідача у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики само по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, у солідарному порядку обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у позику коштів в інтересах сім`ї.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц, від 02 листопада 2022 року у справі № 754/6033/18, від 28 червня 2023 року у справі № 712/13196/21, від 27 березня 2024 року у справі №359/950/16-ц.

Докаів пред`явлення позикодавцем до дружини позичальника будь - яких вимог щодо солідарного повернення боргу за вказаним договором позики матеріали справи не містять.

Відтак доводи апеляційної скарги відповідача в частині відсутності згоди дружини на укладення ним договору позики та не залучення її до участі у справі у якості третьої особи не заслуговують на увагу та є такими, що не можуть бути підставою для скасування рішення суду у цій справі.

Колегія суддів також вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача щодо неправомірної відмови відповідачу у заявленому судді відводі, оскільки такі заяви стороною відповідача було обгрунтовано незгодою з процесуальними рішеннями судді, а такожприпущеннями, не підтвердженими будь-якими доказами, що не свідчать про те, що суддя суду першої інстанції прямо чи побічно був заінтересований у результаті розгляду цієї справи або був упередженим під час її розгляду.

Хибними є доводи пеляційної скарги відповідача щодо необгрунтованої відмови суду у зупиненні провадження у цій справі до набрання законної сили рішенням у справі № 761/37559/24, з огляду на наступне.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 357/10397/19 (провадження № 61-5752сво21) зазначено, що метою зупинення провадження у справі згідно з пунктом 6 частини першої статті 251 ЦПК України є виявлення обставин (фактів), які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому провадженні, але мають значення для справи, провадження у якій зупинено. Об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи полягає у тому, що рішення суду в іншій справі встановлює обставини, які впливають на збирання та оцінку доказів у справі, провадження у якій зупинено, зокрема факти, що мають преюдиційне значення.

З огляду на вимоги закону для вирішення питання про зупинення провадження у справі суду слід у кожному конкретному випадку з`ясовувати: як пов`язана справа, яка розглядається, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється об`єктивна неможливість розгляду справи. Отже, необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у конкретній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Тобто між справами, що розглядаються, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, який виражається в тому, що факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи.

Разом з тим необхідно враховувати, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 251 ЦПК України суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Наведена норма встановлює обов`язок суду зупинити провадження у справі в разі об`єктивної неможливості саме розгляду справи судом, тобто вирішення спору по суті з прийняттям остаточного судового рішення у справі.

Оскільки підготовче провадження по справі було закрито 08.08.2024, на час подання стороною відповідача клопотання про зупинення провадження по вказаній цивільній справі у зв`язку з розглядом іншої справи надійшло до суду на стадії розгляду справи по суті, що з урахуванням приписів частини 3 ст. 217 ЦПК України, виключало можливість зупинення провадження за п. 6 ч. 1ст. 251 ЦПК України на цій стадії судового процесу.

Наведене свідчить про відсутність у суду передбачених чинним процесуальним законом підстав для зупинення провадження у зв`язку з неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку цивільного провадження до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі.

Доводи апеляційної скарги відповідача щодо порушення судом положень ст. 177, 185 ЦПК України при вирішенні питання про відкриття провадження у справі колегія суддів відхиляє як необгрунтовані, з наступних підстав.

У скарзі відповідач вказує на те, що суд прийняв до провадження позовну заяву подану представником позивача, який не підтвердив своїх повноважень, оскільки до позовної заяви додано ордер не підписаний власноручно адвокатом.

Так, статтею 62 ЦПК України визначено документи, що підтверджують повноваження представників.

Водночас частиною сьомою статті 62 ЦПК України передбачено, що у разі подання представником заяви по суті справи в електронній формі він може додати до неї довіреність або ордер в електронній формі, підписані електронним підписом відповідно до Положення про ЄСІТС та/або положень, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

У частинах першій, другій та четвертій статті 14 ЦПК України передбачено, що у судах функціонує ЄСІТС.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 43 ЦПК України документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням ЄСІТС за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням ЄСІТС шляхом заповнення форм процесуальних документів відповідно до Положення про ЄСІТС.

Відповідно до абзацу другого частини восьмої статті 43 ЦПК України, якщо документи подаються учасниками справи до суду або надсилаються іншим учасникам справи в електронній формі, такі документи скріплюються електронним підписом учасника справи (його представника).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладенням електронного підпису завершується створення електронного документа. Відносини, пов`язані з використанням удосконалених та кваліфікованих електронних підписів, регулюються Законом України «Про електронні довірчі послуги».

Надсилання процесуальних документів до суду в електронному вигляді передбачає використання підсистеми «Електронний суд», що розміщено за посиланням: https://cabinet.court.gov.ua/login, відповідно з попередньою реєстрацією офіційної електронної адреси (електронного кабінету) та з обов`язковим використанням власного електронного підпису.

Суд звертає увагу на те, що рішенням Ради адвокатів України від 08 червня 2024 року № 36 «Про внесення змін до Положення про ордер на надання правничої допомоги та до рішення РАУ № 162 від 04 серпня 2017 року»: викладено пункт 2, Положення у новій редакції: «9. Ордер, що видається адвокатом, який здійснює свою діяльність індивідуально, підписується адвокатом (власноручно або електронним підписом) та посвідчується печаткою адвоката (за її наявності).»; доповнено пункт 12 Положення новим підпунктом 12.15 наступного змісту: «12.15. Ордер вважається підписаним адвокатом (керівником адвокатського бюро/адвокатського об`єднання), якщо у графі «Адвокат» міститься або власноручний (фізичний) підпис; або ордер засвідчено електронним підписом; або електронним підписом засвідчено документ, додатком до якого є ордер».

Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2024 року у справі № 483/346/24.

Ордер на надання правничої (правової) допомоги, виданий відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», що подається до суду в електронній формі через підсистему "Електронний суд", вважається належним чином оформленим та підтверджує повноваження адвоката на представництво інтересів особи в суді, якщо такий ордер підписаний (засвідчений) кваліфікованим електронним підписом адвоката, який ідентифікує його особу, а відповідність ордера типовій формі, затвердженій Радою адвокатів України, та наявність у ньому всіх обов`язкових реквізитів може бути перевірена судом за допомогою загальнодоступних засобів, зокрема через офіційний веб-сайт Національної асоціації адвокатів України. (Правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі № 300/7062/23).

Електронне доручення формується підсистемою «Електронний суд» самостійно, відповідно до обраного обсягу повноважень представника (постанова Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 753/10165/21).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позовну заяву подано представником позивача - адвокатом Неженець - Чекановою Н. Є. через підсистему «Електронний суд», на підтвердження повноважень якої було приєднано ордер серії АА №1415799. Позовна заява з доданими до неї документами подана через систему «Електронний суд» та скріплена електронним підписом.

Суд першої інстанції врахував, що особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням кваліфікованого електронного підпису або засобів електронної ідентифікації, що мають високий рівень довіри, відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «;Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги».

Тобто, представник позивача відповідно до положень частини сьомої статті 62 ЦПК України надав суду першої інстанції суду докази на підтвердження своїх повноважень на представництво інтересів позивача.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги позивача щодо відмови суду в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача пені та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання, з огляду на наступне.

Так, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимогЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За приписами статей 611, 612 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом положень параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів за позикою) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18)).

Згідно зі статтею 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються.

Згідно частиною першою статті 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (частина перша статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі положень статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги (пункт 43 постанови), а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.

У справі, що переглядається, сторони погодили у пункті 5 договору позики, що у разі неповернення боргу в сумі і строки, передбачені цим договором, позичальник зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення повернення грошових коштів.

Однак згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

З аналізу положень пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» та статей 1046, 1049 ЦК України колегія суддів дійшла висновку, що на договір позики від 03.11.2021 поширюється дія пункту18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Отже, суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача пені та 3 % річних, що передбачені статтею 625 ЦК України.

Таким чином,вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, суд першої інстанції, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. Під час розгляду цієї справи, позивач ОСОБА_1 не надав переконливих та допустимих доказів на підтвердження факту передачі відповідачу у позику грошових коштів саме у сумі 3 828 125, 00 грн., еквівалент якої складає 125000 Євро, які він вимагає повернути відповідно до наданого суду договору позики. Натомість відповідач не спростував, а фактично визнав факт укладання між сторонами договору позики від 03.11.2021 на 825 000 грн, однак заперечував факт підписання ним договору позики на 3 828 125, 00 грн., зазначивши, що у вказаному договорі містяться дописи, виправлення та не вірно вказана сума боргу, оскільки в договорі було зазначено про розмір боргу у сумі 825 000, 00 грн та договір позики від 03.11.2021 підписаний ним стосувався боргових зобов`язань саме у цьому розмірі.

Доводи апеляцйних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційнійних скаргах сторін відсутні.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять. Таких доказів не додано апелянтами до апеляційних скарг та не отримано таких доказів судом апеляційної інстанції у ході розгляду справи.

Обставини справи встановлені судом на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суд дотримався принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишає без змін, а апеляційні скарги позивача та відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Судові витрати за подання сторонами апеляційних скарг не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційні скарги позивача та відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 369, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_8 , та апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 12 грудня 2025 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна