№ провадження 2/646/5385/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2025 року м.Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова у складі : головуючого судді Демченко І.М., за участю секретаря Кочитової Я.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат

У С Т А Н О В И В :

ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» звернувся до Основ`янського районного суду міста Харкова з позовом про солідарне стягнення зі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості у сумі 102 578, 76 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані таким.

28.01.2004 між ОСОБА_2 та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» укладено договір про надання споживчого кредиту № 57/в-н-хру, згідно з яким йому надано кредит в сумі 32 000,00 доларів США, зі сплатою за користування кредитом 15,00 % річних строком на 28.01.2028.

З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором, 28.01.2004 між АКІБ „УкрСиббанк та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № П-57/ в-н-хру.

Згідно з умовами зазначеного договору поручитель зобов`язалася відповідати перед банком в тому ж обсязі, що і позичальник, зокрема за повернення основної суми заборгованості, відсотків за використання кредитом, за сплату пені та інших штрафних санкцій, встановлених кредитним договором.

У зв`язку з неналежним виконанням умов Кредитного Договору та виникненням заборгованості Банк звернувся до суду щодо примусового стягнення заборгованості. Заочним рішенням Комінтернівським районним судом м.Харкова від 04.12.2009 у справі № 2-4977 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором зі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 стягнуто солідарно на користь Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» 172 268, 94 грн.

11.06.2012 між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей Колект» укладено Договір факторингу № 4, відповідно до умов якого останньому відступлено право вимоги за вищевказаним Кредитним договором та договорами забезпечення.

Отже, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», як новий кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку суми 3% річних та інфляційних втрат, які передбачені ст. 625 ЦК України, до повного виконання грошового зобов`язання.

Загальна сума 3 % річних та інфляційних втрат, понесених ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ», у наслідок прострочення відповідачем сплати заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту та рішенню суду року складає:

1) згідно з Розрахунком суми 3 % річних за період з «26» травня 2017 року по «23» лютого 2022 року (включно), за прострочення сплати заборгованості, сума 3 % річних становить 24 568,59 грн.;

2) згідно з Розрахунком суми інфляційних втрат за період з «26» травня 2017 року по «23» лютого 2022 року (включно), понесених внаслідок прострочення заборгованості, сума інфляційних втрат, становить 78 010,17 грн.

Всього сума заборгованості (загальна сума 3 % річних, інфляційних втрат) перед ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» становить 788 920,78 грн. (так зазначено у позові).

Ухвалою від 10.11.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження.

21.11.2025 до суду надійшов відзив ОСОБА_1 , у якому вона у задоволенні позову ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» просила відмовити, оскільки право кредитор на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя припинено у зв`язку зі спливом строків, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України; позивачем невірно визначено період нарахування суми 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки їх обраховано за період, що складає більше 5 років, що суперечить ст. 625 ЦК України; індекс інфляції підлягає нарахування лише у випадку прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривні; визначений у позовній заяві, рішенні суду від 04.12.2009 строк кредитного договору не відповідає дійсності; ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ» Національним банком України виключено з реєстру фінансових установ; сума заборгованості у описовій частині позову та прохальній значно різниться «788 920, 78 грн.» та «102 578, 76 грн.».

04.12.2025 до суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Габор В.В. надійшов відзив про відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ «КЕЙ-КОЛЛЕКТ» з таких підстав:

- позивачем невірно визначено період нарахування суми 3% річних та інфляційних втрат. Так, 28.10.2025 року позивач звернувся до суду з позовними вимогами щодо стягнення суми 3% річних та інфляційних втрат за період з 26.05.2017 по 23.02.2022. Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З урахуванням наведеного вбачається, що визначений позивачем період нарахування суми 3% річних та інфляційних втрат складає більше 5 років, що суперечить вищенаведеним нормам матеріального права;

- з огляду на норми Закону від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» можливість нарахування 3% річних та інфляційних втрат з 24.02.2022 року по теперішній час виключається;

- вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором у цьому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Так, звертаємо увагу суду, що з часу ухвалення судового рішення по справі №2-4977, тобто з 04.12.2009 року позивач не звертався до органів ДВС щодо примусового виконання вказаного рішення. Більше того, ТОВ «Кей-Колект» не отримував виконавчий лист по справі №2-4977. Будь-якого виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду від 04.12.2009 року немає. Доказів зворотного позивач не надає і матеріали справи не містять;

- 02.04.2021 року Національний банк України виключив з Державного реєстру фінансових установ 24 компанії у зв`язку з відсутністю в них чинних ліцензій, у тому числі і позивача. Відтак ТОВ «Кей-Колект» не має права нараховувати відсотки в порядку ст.625 ЦК України та стягувати заборгованість за кредитним договором, який є предметом договору факторингу.

08.12.2025 представником позивача до суду подано заяву про розгляд справи у його відсутність за наявними в матеріалах справи доказами.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

28.01.2004 між АКіБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладеного кредитний договір № 57/в-н-хру, відповідно до умов якого позичальнику надано грошові кошти у сумі 32 000, 00 доларів США зі сплатою 15 % річних на строк до 28 січня 2014 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором 28.01.2004 укладено договір поруки №П-57/в-н-хру зі ОСОБА_1 .

Норми права, застосовані судом, оцінка доказів, аргументів, наведених учасниками справи, та висновки щодо порушення, не визнання або оспорення прав чи інтересів, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Як передбачено ч.1ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1ст.16 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Частиною другою ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Саме такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.10.2014 року у справі № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

З аналізу викладеного слідує, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Про вказане резюмує і Верховний Суд у постановах від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18.

Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати та три відсотки річних від простроченої суми.

Водночас, позивач на підтвердження викладених у позові обставин не надає належним чином засвідченої копії рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 04.12.2009 у справі № 2-4977/2009 рік, на підставі якого, як стверджує позивач, з відповідачів на користь АКіБ «УКРСИББАНК» стягнута заборгованість за кредитним договором № 57/в-н-хрувід 28.01.2004 у сумі 172 268, 94 грн.

Окрім того, позивач не надає доказів щодо вчинення дій, направлених на примусове виконання рішення суду від 04.12.2009, що позбавляє суд можливості встановити, що зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та фактичного виконання ним грошового зобов`язання не відбулось, зокрема, у період з 04.12.2009 по теперішні час.

Матеріали справи не містять і доказів того, що на виконання рішення суду були видані виконавчі листи.

Окремо, суд вказує і на відсутність належних, допустимих та достатніх доказів про набуття прав вимоги позивачем за договором факторингу № 4 7/в-н-хрувід 28.01.2004 -продажу прав вимоги від 18.09.2019, безпосередньо за кредитним договором № 57/в-н-хрувід 28.01.2004, у тому чи іншому розмірі.

При цьому, суд звертає увагу, що надані позивачем копії знеособлених рішень з ЄДРСР не є тими належними та достатніми доказами, які підтверджують невиконання відповідачем рішення суду від 04.12.2009, так і набуття права вимоги за виниклою заборгованістю.

У п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України, закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до норм закріплених у ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

При цьому в силу приписів ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Суд констатує, що позивач, реалізовуючи свої процесуальні права, не маючи можливості самостійного надання відповідних доказів з тих чи інших причин, не був позбавлений можливості звертатися до суду з клопотанням про їх витребування, однак з таким клопотанням до суду не звертався.

Відповідно до ч. 5 ст. 177 ЦПК України, позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Таким чином, позивач як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на правову підставу своїх вимог, зокрема, щодо виникнення кредитних договірних правовідносин між сторонами на підставі кредитного договору та невиконання відповідачем взятих на себе за договором грошових зобов`язань, суму боргу, подавши суду належні і допустимі докази, оскільки обов`язок подання доказів покладається на сторони.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позивач належними, допустимими та достатніми доказами не довів обґрунтованість заявлених вимог як відносно заборгованості за кредитом, прострочення виконання грошового зобов`язання так і набуття прав вимоги за таким кредитним договором.

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

На підставі викладених вище фактичних обставин справи суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 5,12,13,79,81,258,259,263-265,268,272,273,354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

У задоволені позову ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 16.12.2025.

Суддя І.М.Демченко