Справа № 331/5397/24
Провадження № 2/331/436/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 року м. Запоріжжя

Олександрівський районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Антоненко М.В., при секретарі Мироненко О.В., розглянувши у підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_3 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_3 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним.

Просить суд, визнати дійсним договір дарування грошових коштів, що був укладений у письмовій формі 18 серпня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 згідно з яким ОСОБА_4 подарував своєму сину ОСОБА_1 , а ОСОБА_1 прийняв у дар грошові кошти у розмірі 40000 $ (сорок тисяч) доларів США, що в еквіваленті на той час складало 1 000 000 (один мільйон) гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 28 листопада 2009 року на підставі договору купівлі продажу, ОСОБА_1 придбав у власність двокімнатну квартиру, розташовану за адресою, АДРЕСА_1 .

З 2017 року після одруження позивач запланував продаж цієї квартири і придбання більшої, трикімнатної квартири у місті Києві.

10 жовтня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу позивачем була продана вищевказана квартира за 1544834.50 (один мільйон п`ятсот сорок чотири тисячі вісімсот тридцять чотири)гривні 50 копійок.

Вказаної суми для придбання трикімнатної квартири у місті Києві не вистачало, оскільки коштували вони на той час близько 2 500 000 гривень.

Його батько ОСОБА_4 - відповідач по справі, знаючи про його бажання придбати трикімнатну квартиру у місті Києві, а також про те, що позивачу не вистачає грошових коштів для цього, запропонував йому у травні 2019 р. подарувати свої грошові накопичення у розмірі 1000000 (один мільйон) гривень. Така грошова сума була в батька в наявності від продажу у квітні 2019 року за 1 000 000 (один мільйон) гривень квартири у місті Бердянськ, Запорізької області).

Позивач погодився із цією пропозицією та у серпні 2019 року знайшов трикімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка була виставлена на продаж за 2 500 000 гривень, про що повідомив свого батька.

18 серпня 2019 року він приїхав до міста Бердянськ, Запорізької області де відповідач у своїй власній квартирі за адресою АДРЕСА_3 у присутності матері позивача ОСОБА_5 і з її згоди, передав йому в дар грошові кошти у сумі 40000 $ (сорок тисяч) доларів США, що еквівалентно на той час складало 1 000 000 (один мільйон гривень), що підтверджується наданою позивачем розпискою, після чого було укладено між ними у простій письмовій формі договір дарування грошових коштів, який за своєю правовою природою є договором дарування валютних цінностей.

В пункті 1 укладеного договору дарування було зазначено, що Дарувальник, розуміючи умову щодо безоплатності цієї угоди, без будь-якого примусу, насильства, як фізичного так і психічного, без будь яких погроз, подарував своєму сину - Обдарований, а Обдарований прийняв у дар грошові кошти у розмірі 40 000 $ (сорок тисяч) доларів США, що в еквіваленті на той час складало 1 000 000 (один мільйон) гривень на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

В пункті 8 цієї угоди було зазначено, що сторони домовились, що через відсутність часу у Обдарованого для нотаріального посвідчення цього договору, у зв`язку з нотаріальним оформленням договору купівлі продажу квартири у АДРЕСА_2 приватним нотаріусом ОСОБА_6 яке було призначене на 19 серпня 2019 року, нотаріальне посвідчення цієї угоди переноситься на вересень 2019 року.

Наступного дня 19 серпня 2019 року на підставі договору купівлі продажу за 2 475 000 (два мільйона чотириста сімдесят п`ять тисяч) гривень ним була придбана обумовлена в договорі дарування квартира за адресою АДРЕСА_2 та здійснена державна реєстрація права власності на вказану квартиру. Грошові кошти на придбання цієї квартири складались із суми 1 500 000 (один мільйон п`ятсот тисяч) гривень, отриманої ним за продаж своєї квартири наприкінці 2018 року і суми 40000 $ (сорок тисяч) доларів США, що еквівалентно на той час складало 1 000000 (один мільйон) гривень, які були отримані за договором дарування грошових коштів.

Зазначене вище свідчить про те, що договір дарування грошових коштів носив реальний характер (фактично виконаний), а внутрішня воля сторін відповідала зовнішньому прояву.

У вересні 2019 року на виконання умов пункту 8 договору дарування позивач звернувся до приватного нотаріуса Чуєвої Тетяни Тихонівни, офіс якої розташований у місті Бердянськ, вулиця Земська, 6-а для нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів від 18.08.2019 року, який був укладений з його батьком. На призначений нотаріусом день і час 19 вересня 2019 року об 11 годині відповідач не з`явився. З цього часу і до кінця жовтня 2021 року позивач неодноразово звертався до батька із питанням про нотаріальне оформлення укладеного нами договору дарування грошових коштів, як це передбачено пунктом 8 цього договору, проте відповідач під різними приводами (постійна зайнятість, проблеми зі здоров`ям, відсутність необхідних документів тощо) не виявляв бажання вчинити вищезазначену нотаріальну дію.

28 жовтня 2021 року у присутності свідків батько в категоричній формі відмовився нотаріально посвідчувати договір дарування грошових коштів, який був укладений між ними 18 серпня 2019 року в простій письмовій формі.

Таким чином, 28 жовтня 2021 року позивачу стало остаточно відомо про відмову відповідача звернутися до нотаріуса для нотаріального посвідчення укладеного між ними договору дарування та порушення прав і законних інтересів позивача.

У січні 2022 року позивач звернувся до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з позовною заявою до ОСОБА_2 (відповідач) про визнання договору дарування грошових коштів від 18.08.2019 року дійсним. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень 28 січня 2022 року Бердянський міськрайонний суд відкрив провадження у справі № 310/169/22 та призначив судове засідання у приміщенні Бердянського міськрайонного суду на 25 лютого 2022 року на 11 годин 30 хвилин, проте в зв`язку з військовою збройною агресією Російської Федерації проти України на всій території України було запроваджено воєнний стан на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 судове засідання у визначений час не відбулося.

Будь-які інші судові рішення у справі 310/169/22 якими закінчується розгляд справ позовного провадження в Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутні.

Після зміни територіальної підсудності, відповідно до довідки Жовтневого районного суду міста Запоріжжя № 01/163/2024 від 22.04.2024 та довідки Томаківського районного суду Дніпропетровської області № 01-11/63/2024 від 06.05.2024 матеріали цієї справи в вищезазначені суди для подальшого розгляду не були передані. Місцезнаходження матеріалів цивільної справи № 310/169/22 наразі достеменно невідомо. Отже, можна зробити висновок, що провадження було втрачене.

Відновлення втраченого судового провадження відповідно до розділу IX Цивільного процесуального кодексу України можливо лише в разі закінчення цивільної справи ухваленням рішення або у яких провадження закрито.

Таким чином, втрата судового провадження та юридична невизначеність самого договору дарування змусили позивача 06 серпня 2024 року звернутися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Зубко І.І. та оформити нотаріально посвідчену заяву і вкотре нагадати відповідачу про укладений між ними 18 серпня 2019 року договір дарування грошових коштів у сумі 40 000 $ (сорок тисяч) доларів США, що на дату укладення договору було еквівалентно 1 000 000 (один мільйон) гривень в простій письмовій формі і що такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Також, ним було запропоновано батьку 14 серпня 2024 року о 12 годині зустрітися у приватного нотаріуса Зубко І.І. для укладення, підписання та нотаріального посвідчення цього договору дарування.

12 серпня 2024 року йому стало відомо від відповідача, що останній отримав вищезазначену заяву, проте 14 серпня 2024 року у призначений нотаріусом день та час для підписання договору дарування і його нотаріального посвідчення відповідач не з`явився, що підтверджується нотаріальним свідоцтвом реєстраційний № 587, яке засвідчує тільки особисту присутність позивача в приміщенні офісу приватного нотаріуса Зубко І.І. за адресою: АДРЕСА_4 .

В цей же день в приватній розмові з батьком він знову наголосив позивачу на небажання нотаріально укладати і посвідчувати договір дарування грошових коштів від 18.08.2019 року, посилаючись на те, що це зайва трата часу і додаткові фінансові витрати.

Отже, відповідач вкотре ухилився від нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів, що змусило позивача звернутися до суду з цим позовом за захистом свого порушеного права законного інтересу.

Позивач вважає, що є усі законні підстави визнати договір дарування грошових коштів від 18 серпня 2019 року укладений в простій письмовій формі дійсним у судовому порядку.

Відповідно до частини 5 статті 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі підлягає нотаріальному посвідченню. У даному випадку також застосовується положення, відповідно до якого недодержання законодавчо встановленої форми тягне за собою визнання договору дарування валютних цінностей недійсним.

Згідно частини 1 статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За частиною 1 статті 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набуто правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способом захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Частиною 2 статті 220 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилася щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Зміст положень частини другої дає підстави тлумачити їх таким чином, що таке рішення може бути прийнято судом на вимогу добросовісної сторони, яка виконала повністю або частково договір.

Позивач є добросовісною стороною, яка повністю виконала договір, але відповідач ухилився від його нотаріального посвідчення, незважаючи на те, що між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних його умов, які визначені у частині 1 статті 638 ЦК України (про предмет договору, що визначені законом як істотні, які є необхідними для договорів даного виду тощо).

Зважаючи на вищевикладене, позивач усвідомлює існування очевидного обов`язку мати юридично оформлений договір, що відповідає приписам Закону і тому вимушений вирішувати спірне питання саме у судовому порядку, шляхом звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04.10.2024 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.

18.10.2024 р. від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов письмовий відзив, в якому зазначено, що договором дарування грошових коштів у розмірі 40 000 $ (сорок тисяч) доларів США, що був укладений у письмовій формі 18 серпня 2019 року між ним та його сином ОСОБА_1 , було передбачено подальше його нотаріальне оформлення, та під час підписання договору він погодився з цією умовою, але потім з особистих міркувань відмовився від цього. Після придбання квартири, ОСОБА_1 неодноразово звертався до нього із питанням про нотаріальне оформлення укладеного договору дарування, як це було передбачено договором, проте, зважаючи на їхні довірчі відносини з позивачем, він не бажав зайвих витрат пов`язаних з нотаріальним оформленням договору, вважаючи, що укладений договір і надана обдарованим розписка є достатніми аргументами щодо передачі позивачу в дар грошових коштів на придбання у власність квартири.

19.03.2025 р. до суду від відповідача ОСОБА_2 надійшла письмова заява про визнання позову ОСОБА_1 повністю, в якій відповідач вказав про те, що причини по яким вони з сином нотаріально так і не засвідчили договір дарування є його особиста зайнятість в інших побутових справах та небажання нести зайві витрати пов`язані з нотаріальним оформленням договору. На його переконання, укладений договір і надана обдарованим розписка є достатніми аргументами щодо передачі позивачу в дар грошових коштів. В зв`язку з цим, він визнає позов і вважає, що оскільки між ним та сином дійсно було укладено в письмовій формі договір дарування грошових коштів, вказані кошти фактично передані, омріяна сином квартира придбана.

Ухвалою суду від 20.03.2025 р. задоволено заяву адвоката Незвіського Д.Я., який діє в інтересах ОСОБА_3 про вступ у справу в якості третьої особи; залучено ОСОБА_3 до участі у цивільній справі № 331/5397/24 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_1 .

В заяві адвоката Незвіського Д.Я., який діє в інтересах ОСОБА_3 про вступ у справу в якості третьої особи зазначено, що квартира АДРЕСА_5 є об`єктом спору у цивільній справі № 761/37532/23 за позовом ОСОБА_3 (колишньої дружини) до ОСОБА_1 (колишнього чоловіка) про поділ майна подружжя (поділ спільної сумісної квартири).

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 03.10.2024 року у цивільній справі № 761/37532/23, позов було задоволено та визнано спільною сумісною власністю сторін квартиру АДРЕСА_5 та визнано право власності на спільну квартиру по 1/2 (порівну) за кожним із сторін (колишнім подружжям).

Наразі рішення суду у цивільній справі № 761/37532/23 не набрало законної сили і переглядається в апеляційному порядку в Київському апеляційному суді за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Лише 10.06.2024 року шлюб ОСОБА_1 (позивача) та ОСОБА_3 (заявниці) було розірвано рішенням Обухівського районного суду міста Києва від 19.03.2024 року у цивільній справі № 372/5207/23, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10.06.2024 року. Отже, в момент вчинення сторонами договору дарування грошових коштів, який сторона позивача просить суд визнати дійсним в цій цивільній справі, позивач - ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (заявницею).

Проте згоди на укладання договору дарування грошових коштів (розписки про отримання грошових коштів в дар) на суму 40000 доларів США, ОСОБА_3 (дружина на той час) не надавала.

До певного часу ОСОБА_3 (заявниця) взагалі не знала про існування такого договору дарування (розписки про отримання коштів в дар), на її переконання, грошові кошти у сумі 40000 доларів США не отримувались позивачем (чоловіком) для придбання квартири АДРЕСА_5 в особисту приватну власність позивача.

Ухвалою суду від 04.06.2025 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 02.07.2025 року.

Позивач ОСОБА_1 був допитаний судовому засіданні в порядку ст. 234 ЦПК України. Пояснив, що 18 серпня 2019 року він, знаходячись в кв. АДРЕСА_6 , уклав зі своїм батьком ОСОБА_2 у простій письмовій формі договір дарування грошових коштів у розмірі 1000000 (один мільйон) гривень. Вказані кошти він витратив на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Договір дарування грошових коштів носив реальний характер, оскільки був фактично виконаний, а внутрішня воля сторін відповідала зовнішньому прояву. Грошові кошти були фактично передані від батька до сина добровільно, безоплатно та без будь-яких умов чи зустрічних зобов`язань, що цілком відповідає природі та правовому змісту правочину дарування. З вересня 2019 року він неодноразово звертався до ОСОБА_2 із питанням про нотаріальне оформлення укладеного ними договору дарування грошових коштів, як це передбачено пунктом 8 цього договору, проте відповідач під різними приводами (постійна зайнятість, проблеми зі здоров`ям, відсутність необхідних документів тощо) не виявляв бажання вчинити вищезазначену нотаріальну дію та, в подальшому, в категоричній формі відмовився нотаріально посвідчувати договір дарування грошових коштів.

Відповідач ОСОБА_7 був допитаний судовому засіданні в порядку ст.234 ЦПК України. Пояснив, що позов ОСОБА_1 визнає повністю. 18 серпня 2019 року між ним та його сином ОСОБА_1 було укладено договір дарування грошових коштів у простій письмовій формі, згідно якого він передав сину в дар грошові кошти у сумі - 40 000 $ (сорок тисяч) доларів США, що еквівалентно на той час складало 1 000 000 (один мільйон) гривен для придбання трикімнатної квартири у місті Києві. Така сума грошей була в нього в наявності від продажу власної квартири у місті Бердянськ, Запорізької області. Договір було укладено у простій письмовій формі. На виконання договору він передав сину в дар обумовлену раніш суму. За станом здоров`я йому не вдалося потрапити до нотаріуса для оформлення угоди. В подальшому, він особисто вважав таке оформлення недоречним, оскільки, договір був підписаний сторонами, були складені відповідні розписки. Крім цього, у зв`язку з повномасштабним вторгнення російських військ в Україну, він втратив джерело доходів та був вимушений переїхати з Бердянська до Києва. Зазначений договір дарування грошових коштів дійсно був укладений з сином 18 серпня 2019 року добровільно, у письмовій формі та без будь-якого примусу чи заперечень, тому, відсутні жодні підстави для оспорювання дійсності цього правочину.

Представник третьої особи ОСОБА_3 адвокат Незвіський Д.Я. в судовому засіданні проти позову ОСОБА_1 заперечував з підстав, викладених у відзиву.

Вислухавши сторони по справі, дослідивши надані матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно з п.1 ст.6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 надав суду наступні письмові докази:

Договір купівлі продажу від 28 листопада 2009 року згідно з яким ОСОБА_1 придбав у власність двокімнатну квартиру, розташовану за адресою, АДРЕСА_1 . (а.с.27,28)

Договір купівлі продажу від 10 жовтня 2018 року згідно з яким ОСОБА_1 продав ОСОБА_8 двокімнатну квартиру, розташовану за адресою, АДРЕСА_1 . (а.с.29-32)

Договір купівлі продажу від 19 серпня 2019 року згідно з яким ОСОБА_1 придбав у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с.22-26)

Договір від 18.08.2019 р. дарування грошових коштів, укладений між ОСОБА_1 (Обдарований) та ОСОБА_2 ( ОСОБА_9 ) у простій письмовій формі.

В пункті 1 укладеного договору дарування зазначено, що Дарувальник, розуміючи умову щодо безоплатності цієї угоди, без будь-якого примусу, насильства, як фізичного так і психічного, без будь яких погроз, подарував своєму сину - Обдарований, а Обдарований прийняв у дар грошові кошти у розмірі 40 000 $ (сорок тисяч) доларів США, що в еквіваленті на той час складало 1 000 000 (один мільйон) гривень на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

В пункті 8 цієї угоди було зазначено, що сторони домовились, що через відсутність часу у Обдарованого для нотаріального посвідчення цього договору, у зв`язку з нотаріальним оформленням договору купівлі продажу квартири у АДРЕСА_2 приватним нотаріусом ОСОБА_6 яке було призначене на 19 серпня 2019 року, нотаріальне посвідчення цієї угоди переноситься на вересень 2019 року. (а.с.37,38).

Розписку про отримання в дар грошових коштів, згідно з якою 18.08.2019 р. ОСОБА_1 прийняв у дар від ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 40 000 $ (сорок тисяч) доларів США для придбання у власність квартири за адресою: АДРЕСА_2 . Розписка підписана ОСОБА_1 та завірена підписом ОСОБА_5 . (а.с.39)

Нотаріально посвідчену заяву від 06серпня 2024 р. відповідно до якої ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з нагадуванням про необхідність нотаріального посвідчення договору дарування грошей. (а.с.44,45)

Стосовно визнання позову ОСОБА_2 , суд зауважує наступне.

За приписами ч. ч. 1, 2 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону (наприклад, відповідач визнає безпідставний позов) або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, або наявні ознаки безпредметного позову) суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи, зокрема в даному випадку предметом спору є ухилення відповідача ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення правочину.

Відповідно до ч.1 ст.42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони та треті особи.

Згідно із ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Отже, визнання обставин, які не підлягають доказуванню, можливе, зокрема, за умов: визнання їх усіма учасниками справи та відсутності в суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин.

Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову (такий висновок сформулював Верховний Суд у постановах від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно з ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

З матеріалів справи слідує, що договір дарування коштів, в порушення вимог ч.5 ст. 719 ЦК України, не був посвідчений нотаріально.

Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.-п. 12,13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що

порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК ( 435-15 ) тощо.

Необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК (435-15) не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов`язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

З підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК ( 435-15 ) не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК (435-15). Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінивши усі наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 не доведено суду факту безповоротного ухилення відповідача ОСОБА_2 від нотаріального посвідчення правочину та втрати можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі ст. 220 ЦК України, в зв`язку з чим в позові слід відмовити.

Керуючись статтями 12, 13, 259, 263-265, 280 -282 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача ОСОБА_3 про визнання договору дарування грошових коштів дійсним.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: М.В. Антоненко