Справа № 462/2276/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2025 року Залізничний районний суд м. Львова

в складі

головуючого судді Ліуша А.І.,

секретаря Поляниці А.М.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участі третьої особи: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Попович Юлії Олегівни про визнання недійсним договору дарування,-

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування. Вимоги позову мотивовано тим, що 11 вересня 2020 року, між ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , укладено договір позики, в якому зазначено, що позичальник отримує від позикодавця, а позикодавець передає у власність позичальникові гроші в сумі 180 924,90 грн., що становить 6500 доларів США. Сторони домовилися щодо повернення суми позики та термін дії договору 25 вересня 2021 року, з графіком повернення коштів. 25 вересня 2021 року між ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , був укладений додаток № 1 до договору позики № 1109/8 про те, що станом на 25 вересня 2021 року, залишок суми позики до повернення позикодавцю становить 132 636,00 грн., яка становить 5000 доларів США. Крім того, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ПЕЛЕТ ГРУП ЕСТ», в особі директора Погорецького Є.Р., та ОСОБА_2 , був укладений договір поруки до договору позики, за умовами якого поручитель зобов`язується відповідати перед позикодавцем за виконання всіх зобов`язань фізичної особи ОСОБА_3 , що виникли з договору позики. Також, 08 жовтня 2021 року, укладено договір позики № 0810/3 між ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , в якому зазначено, що позичальник отримує від позикодавця, а позикодавець передає у власність позичальникові гроші в сумі 157 988, 40 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України становить 6000 доларів США. В той же час, станом на 28 лютого 2025 року позивач отримав інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що ОСОБА_3 , будучи боржником, уклав спірні договори дарування з метою ухилитися від сплати боргу та позбавити позивача права здійснити звернення стягнення на майно. 16 грудня 2021 року укладений договір дарування 1/2 частки квартири, за яким ОСОБА_3 , передав безоплатно у власність (дарунок), а ОСОБА_4 , прийняла в дарунок 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . Таким чином, укладення між ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , оспорюваного договору дарування від 16 грудня 2021 року, не створило жодних юридичних наслідків, а саме - реального безоплатного передання майна у власність іншим третім особам, що свідчить про недійсність правочинів та порушення прав позивача ОСОБА_2 , як кредитора (позикодавця). Зазначив, що відповідач ОСОБА_3 , не повертав грошові кошти за графіком повернення позик, що був передбачений договором позики й після спливу строку повернення позики, а тому у вказаного відповідача при укладанні договору дарування 1/2 частки квартири від 16 грудня 2021 року, був намір уникнути сплати боргу та позбавити позивача права здійснити звернення стягнення на майно ОСОБА_3 , як боржника. Відтак, про факт фіктивності правочину, у своїй сукупності, свідчать такі обставини як: обізнаність ОСОБА_3 , про обов`язок його, як позичальника відповідати перед кредитором ОСОБА_2 , за виконання кредитних зобов`язань, кінцевий строк погашення яких настав та вчинення боржником дій щодо відчуження належної йому частки квартири, на яку може бути звернуто стягнення, за договором дарування на користь близьких родичів, очевидно з метою уникнення цивільно-правової відповідальності. За таких обставин, ОСОБА_3 , відчуживши нерухоме майно, на яке могло бути звернуте стягнення в рахунок погашення боргу, на користь своїх родичів, діяв з метою приховання цього майна від звернення стягнення на погашення боргу, що свідчить про те, що правова мета таких договорів дарування була іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочинами (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому такі правочини був очевидно фіктивним. Враховуючи вищевикладене, просить суд: визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , що укладений 16 грудня 2021 року між ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , та скасувати рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Попович Ю.О., про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер відомостей про речове право 45716784 /дата та час реєстрації 16 грудня 2021 року/, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, за ОСОБА_4 , на /одну другу/ частки квартири АДРЕСА_1 .

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 01 квітня 2025 року, заяву про забезпечення позову про визнання недійсним договору дарування- повернуто позивачу.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15 квітня 2025 року, накладено заборону на відчуження нерухомого майна, а саме: на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , номер відомостей про речове право 45716784, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, що належить на праві власності ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23 квітня 2025 року, відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 06 жовтня 2025 року, здійснено перехід до розгляду справи, - в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін у судове засідання для розгляду справи по суті.

Відповідачкою ОСОБА_4 , було подано до суду відзив, в якому вона вказала, що станом на дату подання до суду відзиву, відсутнє рішення суду, яке б вступило у законну силу та яке б встановлювало факт існування, розмір заборгованості ОСОБА_3 , та ТОВ «ПЕЛЛЕТ ГРУП ЕСТ», ТОВ «ПЕЛЕТ ГРУП ВЕСТ», як поручителів, перед ОСОБА_2 , і стягнення такого боргу частково або в повному обсязі за солідарною відповідальністю в користь позивача. З огляду на це, неможливо встановити ні факт боргу, суму боргу і її співмірність з майном, за рахунок якого позивач хоче забезпечити можливість стягнення. Про укладення ОСОБА_3 договору позики грошових коштів їй відомо не було і згоди на укладення такого вона, як на той час ще дружина відповідача-1, не надавала. Також, зазначила, що із змісту апеляційної скарги адвоката відповідача-1 вбачається: «згідно домовленості сторін договірних відносин грошові кошти надані позичальником були використані для здійснення підприємницької діяльності, компанією, яка виступила поручителем по договору позики». Об?єктивно договір позики ОСОБА_3 , було укладено не в інтересах сім?ї та одержані ним за цим договором кошти не були використані в інтересах сім?ї. Також, із змісту наданих позивачем копій договорів позики від 11.09.2020р. та від 08.10.2021р. вбачається відсутність гарантування повернення позики за рахунок належного позичальнику майна. Крім цього, на час укладення ОСОБА_3 та нею договору дарування (16.12.2021р.) та після цього, ОСОБА_3 здійснював переказ коштів на ім?я позивача. 3 огляду на це, не можна стверджувати про недобросовісність позичальника та вчинення дій для уникнення виконання зобов?язання або на шкоду кредитору. Враховуючи той факт, що в спірній квартирі зареєстрована і проживає лише відповідачка, шлюбні відносини між нею та ОСОБА_3 припинилися, а згодом і були розірвані судом, правочин вчинявся для реального настання обумовлених ним правових наслідків - передачі майна їй як одноосібному володільцю та у зв?язку із тим, що їх шлюб фактично припинив існувати ще до його розірвання, а тому вчинення оскаржуваного договору не мало мети і він вчинений з дотриманням принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом. В свою чергу, позивач не довів обставин, необхідних для визнання оспорюваного договору фраудаторним, а лише припускає. Щодо спірної квартири N? АДРЕСА_1 , то така була придбана 08.04.2013р., тобто задовго до укладення договорів позики колишнім чоловіком, відповідно позичені кошти не отримувалися для цієї нерухомості. Іншого рухомого або нерухомого майна після отримання відповідачем-1 позичених коштів набуто у власність сім?ї не було. Одночасно належних і допустимих доказів про укладення договору позики в інтересах сім?ї та використання отриманих у борг грошових коштів для задоволення потреб сім?ї не надано позивачем і таких не існує. Враховуючи вищевикладене, існування поручителів та невжиття такими заходів для уникнення виконання зобов?язання за основним договором боржника, виключаються підстави щодо необхідності встановлення фраудаторних правочинів. Позивач не має підстав стверджувати про відсутність будь-якого іншого майна, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення цієї заборгованості. Адже позивач не перевірив наявність у відповідача-1 цінного рухомого майна, на яке підлягає звернення стягнення у разі задоволення відповідних вимог, також не перевірив, але повинен був вжити заходів для перевірки, наявності депозитного рахунку та коштів на ньому у відповідача-1. Станом на дату подання відзиву, відповідачка залишається власником квартири, зареєстрована в ній, проживає. Також це її єдине місце проживання, іншого нерухомого майна у власності вона не має. Із ОСОБА_3 у жодних відносинах не перебуває та про його життя їй не відомо. Спірний договір відповідав, на її переконання, волевиявленню сторін правочину. Позивач, посилаючись на фіктивність правочину, не довів та не надав належних доказів для встановлення наявності умислу з певним спрямуванням. Також, зазначила, що в своїй позовні заяві позивач стверджує і про фіктивність, і про фраудаторність договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 від 16.12.2021р., не розрізняючи, що це два різні поняття, які описують правочини з різними цілями та наслідками. Проте, спірний договір не є фіктивним, як і не є фраудаторним. Важливим є те, що на момент вчинення договору дарування майна (16.12.2021р.) боргове зобов`язання не вважалося простроченим (строк виконання його встановлений до 25.09.2022р.), а отже право вимоги до поручителя основного боржника у зв`язку з його неплатоспроможністю не виникло. Враховуючи вищевикладене, просить суд в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідачем ОСОБА_3 , було подано до суду відзив, в якому він вказав, що на момент укладення спірного договору дарування термін платежу за договорами позики ще не минув, а тому, укладаючи договір дарування він не порушував умови договору, не протерміновував платежі, вимог про повернення коштів позивач до нього не висував. В свою чергу, відповідач продовжував здійснювати виплату позики. Крім того, договір дарування було укладено між ними задовго до того, як позивач подав позовну заяву до Старосамбірського районного суду Львівської області про стягнення заборгованості. Зазначив, що на момент укладення оспорюваного договору вони з відповідачкою вже проживали окремо та спільного господарства не вели. Борг не зміг повернути з огляду на те, що почалося повномасштабне вторгнення на територію України, він був призваний на військову службу, та призупинив роботу свого підприємства. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позовних вимог, просив відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, та надав доводи аналогічні, викладеним в відзиві.

Відповідачем ОСОБА_3 , подано заяву про здійснення розгляду справи без його участі.

Судом було встановлено, що 11 вересня 2020 року укладений договір позики № 1109/8 між ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , в якому зазначено, що позичальник отримує від позикодавця, а позикодавець передає у власність позичальникові гроші в сумі 180 924, 90 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України становить 6500,00 доларів США.

Пунктом 2 вищевказаного договору позики передбачено, що сторони домовилися, що договір позики є безпроцентним, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики та термін дії договору 25 вересня 2021 року, з графіком повернення коштів.

У п.3 договору позики № 1109/8 від 11 вересня 2020 року зазначено, що виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою та/або шляхом банківського переказу коштів на розрахункові рахунки сторін в грошовій одиниці гривні, в сумах, які еквівалентні сумам в доларах США за офіційним курсом Національного Банку України на день їх виплати.

Пунктом 5.1 договору позики № 1109/8 від 11.09.2020 року встановлено, що у разі систематичного не виконання позичальником його зобов`язань за Договором, а саме не виконання виплат 2 (два) та більше місяців поспіль позикодавець має право пред`явити договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України.

У п.5.1 договору позики № 1109/8 від 11.09.2020 року сторони передбачили, що в разі настання обставин, зазначених в п.4 та пп.5.1 Договору сума, яка підлягає поверненню позичальнику становить: еквівалент суми в доларах США за офіційним курсом Національного Банку України на день її виплати 5000,00 доларів США та суми 125,00 доларів США за кожен місяць користування позикою до дати її повного повернення, з врахуванням сум, які були виплачені Позичальником раніше /а.с.71/.

До пункту 8 договору позики № 1109/8 від 11.09.2020 року ОСОБА_3 , була укладена розписка від 15.09.2020 року /а.с.22/, щодо отримання коштів в якій зазначено, що позичальник на виконання та на умовах Договору позики № 1109/8 від 11.09.2020 року отримав від ОСОБА_2 , грошові кошти у сумі 180 924, 90 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України становить 6500,00 доларів США з особистим підписом та ініціалами позичальника /а.с.19-22/.

25 вересня 2021 року між ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , був укладений додаток № 1 до договору позики № 1109/8 від 11.09.2020 року про те, що станом на 25.09.2021р. залишок суми позики до повернення позикодавцю становить 132 636,00 грн., яка згідно офіційного курсу обміну валют, встановленого НБУ на дату підписання цього Додатку до договору становить 5000, 00 доларів США.

У п.2 додатку № 1 від 25.09.21 року до договору позики № 1109/8 від 11.09.2020 року вказано, що позикодавець передає, а позичальник отримує додаткову суму до позики, в розмірі 39 790,80 грн., яка згідно офіційного курсу обміну валют, встановленого НБУ на дату підписання цього Додатку до договору становить 1500, 00 доларів США.

Пунктом 3 додатку № 1 від 25.09.21 року до договору позики № 1109/8 від 11.09.2020 року передбачено, що разом сума позики за договором позики, станом на дату підписання цього додатку до договору становить 176 426, 80 грн., яка згідно офіційного курсу обміну валют, встановленого НБУ на дату підписання цього Додатку до договору становить 6500,00 доларів США, яка підлягає поверненню позикодавцю від позичальника згідно умов, зазначених у п.4 цього Додатку до договору.

Також, згідно п.4 додатку № 1 від 25.09.21 року до договору позики № 1109/8 від 11.09.2020 року сторони домовилися змінити частину 2) п.2 Договору та викласти її в наступній редакції: остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 25.09.2022 року з дотриманням графіку повернення коштів /а.с.72/.

08 жовтня 2021 року, укладений договір позики № 0810/3 між ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 , в якому зазначено, що позичальник отримує від позикодавця, а позикодавець передає у власність позичальникові гроші в сумі 157 988, 40 грн., що становить 6000 доларів США. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в термін та на умовах, зазначених у цьому Договорі.

Пунктом 2 договору позики № 0810/3 від 08.10.2021 року передбачено, що договір позики є безпроцентним, а остаточний розрахунок щодо повернення суми позики, та термін дії цього договору 05.10.2022 року з дотриманням графіку повернення коштів.

У п.3 договору позики № 0810/3 від 08.10.2021 року зазначено, що виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою та/або шляхом банківського переказу коштів на розрахункові рахунки сторін в грошовій одиниці гривні, в сумах, які еквівалентні сумам в доларах США за офіційним курсом Національного Банку України на день їх виплати.

У п.5.1 договору позики № 0810/3 від 08.10.2021 року вказано, що у разу систематичного не виконання позичальником його зобов`язань за Договором, а саме: прострочення виконання його зобов`язань щодо чергової виплати позики на 1 (один) місяць та більше, позикодавець має право пред`явити цей договір до стягнення в строки і у порядку, передбачені чинним законодавством України.

Також, у п.5.1 договору позики № 0810/3 від 08.10.2021 року вказано, що в разі настання обставин, зазначених в п.4 та пп.5.1 Договору сума, яка підлягає поверненню позичальнику становить: еквівалент суми в доларах США за офіційним курсом Національного Банку України на день її виплати 5000,00 доларів США та суми 83,84 доларів США за кожен місяць користування позикою до дати її повного повернення, з врахуванням сум, які були виплачені Позичальником раніше /а.с.23/.

До пункту 8 договору позики № 0810/3 від 08.10.2021 року ОСОБА_3 , була укладена розписка від 08.10.2021 року щодо отримання коштів в якій зазначено, що позичальник на виконання та на умовах Договору позики № 0810/3 від 08.10.2021 року отримав від ОСОБА_2 , грошові кошти у сумі 157 988, 40 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України становить 6000 доларів США /а.с.68/.

Суду було також надано договір поруки від 08 жовтня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю ПЕЛЕТ ГРУП ЕСТ», в особі директора Погорецького Є.Р., та ОСОБА_2 , до договору позики № 0810/3 від 08 жовтня 2021 року.

За п.1 договору поруки від 08.10.2021 року, поручитель зобов`язується відповідати перед позикодавцем за виконання всіх зобов`язань фізичної особи громадянина ОСОБА_3 , що виникли з Договору позики № 0810/3 від 08.10.2021 року, який був укладений між позикодавцем та позичальником.

У п.2 договору поруки від 08.10.21 року зазначено, що зобов`язання, що забезпечується порукою: позикодавець передає позичальнику, а позичальник приймає від позикодавця грошові кошти в сумі 157 988, 40 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України на дату укладення договору становить 6000 доларів США, та позичальник зобов`язується повертати частинами отримані грошові кошти позикодавцю, згідно умов повернення, зазначених у п.2.2 та/або п.6 Основного договору.

У п.3.1 договору поруки від 08.10.2021 року зазначено, що поручитель та позичальник несуть солідарну відповідальність перед позикодавцем за належне виконання позичальником забезпеченого зобов`язання. Але в будь-якому випадку розмір відповідальності поручителя не повинен перевищувати розміру забезпеченого зобов`язання, зазначеного в п.2.1 цього Договору.

Також, п.3.2 договору поруки від 08.10.2021 року зазначено, що поручитель цією порукою забезпечує виконання зобов`язання за Основним Договором в повному обсязі, включаючи суму основного зобов`язання, вказану в п.2.1 даного Договору, та відшкодування позикодавцю збитків та сплату неустойки у разі потреби.

В п.6.1 договору поруки від 08.10.2021 року вказано, що Договір набуває чинності з його підписання Сторонами і діє до моменту припинення дії Основного договору, крім випадків визначених 559 Цивільного кодексу України /а.с.68/.

Згідно інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: № 634- 0 від 28.02.25 року, № 634-7 від 28.02.25 року, № 347-2 від 28.02.2025 року, ОСОБА_3 , уклав договори дарування належного йому майна /а.с.65-67, 77-78/.

В матеріалах справи також містяться копії скріншотів переписки, в якій відображено висунуті вимоги позивача щодо необхідності повернення заборгованості за договором позики /62-65/.

Крім того, суду надано ухвалу Старосамбірського районного суду Львівської області від 18.03.2025 року у справі № 455/523/25 (провадження № 2/455/357/2025), якою прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Пелет Груп Ест», про стягнення боргу за договором позики /а.с.62/

З вільних даних ЄДРСР, судом було також встановлено, що у вказаній справі Старосамбірським районним судом Львівської області постановлено рішення від 08 вересня 2025 року, згідно яким вирішено стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 , заборгованість: за договором позики № 1109/8 від 11.09.2020 року у розмірі 5750,00 (п`ять тисяч сімсот п`ятдесят) доларів США; за договором позики № 0810/3 від 03.10.2021 року у розмірі 5750,00 (п`ять тисяч сімсот п`ятдесят) доларів США, а всього на загальну суму 11500 (одинадцять тисяч п`ятсот) доларів США. 14 листопада 2025 року Львівським апеляційним судом у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, вищевказану справу призначено до розгляду.

В матеріалах справи також міститься витяг з Реєстру територіальної громади, згідно якого ОСОБА_4 , проживає за адресою АДРЕСА_3 .

Також, суду надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно ТОВ «Пеллет Груп Ест», згідно якого стан вказаного товариства зареєстрований, відомості про перебування юридичної особи в процесі провадження у справі про банкрутство відсутні.

В матеріалах справи також містяться платіжні доручення від 24 грудня 2021 року на суму 3426,48 грн., від 05 січня 2022 року на суму 6858,69 грн., від 25 січня 2022 року на суму 3564,68 грн., від 24 лютого 2022 року на суму 3675,23 грн.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 12 жовтня 2022 року, розірвано шлюб між ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , який був зареєстрований 07.06.2009 року у Хирівській міській раді Старосамбірського району Львівської області, актовий запис №12.

Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №11 від 13 березня 2022 року, ОСОБА_3 , прийнято на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України).

Під час розгляду справи, суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку).

Так, в ході розгляду справи беззаперечно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 , відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї колишньої дружини після початку невиконання умов договорів позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому, суд не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після того як перестав виконувати умови договору, зокрема, відповідачем не надано квитанції про сплату заборгованості згідно графіку за 25 жовтня 2021 року, 25 листопада 2021 року, що міститься в договорі від 11 вересня 2020 року ; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

На переконання суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Водночас, за висновками Верховного Суду, зокрема, що викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Додатково судом враховано, що Старосамбірським районним судом Львівської області порушено провадження, у справі та постановлено рішення від 08 вересня 2025 року, згідно яким вирішено стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 , заборгованість: за договором позики № 1109/8 від 11.09.2020 року у розмірі 5750 доларів США; за договором позики № 0810/3 від 03.10.2021 року у розмірі 5750 доларів США, а всього на загальну суму 11500 доларів США. 14 листопада 2025 року Львівським апеляційним судом у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, вищевказану справу призначено до розгляду.

В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається «про людське око», таким критеріям відповідати не може. Вказана плзиція суду узгоджується також з позицією, що викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року,

Так, суд повністю погоджується з доводами позивача про те, що спірний договір дарування був укладений не з метою реального безоплатного відчуження майна, а виключно як спосіб приховування активу, що перебував у приватній власності відповідача ОСОБА_3 , від можливого подальшого примусового стягнення в межах виконавчого провадження. Зокрема, обидва відповідачі стверджували, що, незважаючи на офіційне розірвання шлюбу 12 жовтня 2022 року, фактичні шлюбні відносини між ними були припинені значно раніше та характеризувалися стійким і тривалим розладом, та сторони на дату укладення договору дарування вже проживали окремо. Однак за наявності таких обставин відповідачі не змогли надати жодного пояснення, з яких підстав ОСОБА_3 прийняв рішення подарувати відповідачці ОСОБА_4 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 саме в період, коли, за їхніми ж твердженнями, сімейні відносини фактично вже були припинені. Така поведінка є внутрішньо суперечливою, не узгоджується зі звичайною логікою сімейних та майнових відносин і свідчить про відсутність реального наміру здійснити дарування з особистих мотивів, натомість підтверджуючи спрямованість правочину на фіктивну зміну правового статусу майна з метою уникнення негативних майнових наслідків для відповідача ОСОБА_3 .

Також суд не погоджується з позицією відповідачів про те, що станом на дату подання до суду відзиву відсутнє судове рішення, яке набрало законної сили та яким було б встановлено факт існування і розмір заборгованості ОСОБА_3 , перед ОСОБА_2 . Зазначені доводи носять суто формальний характер і не ґрунтуються ані на нормах матеріального права, ані на фактичних обставинах справи, оскільки відсутність на певний момент судового рішення про примусове стягнення не заперечує самого факту існування зобов`язання та його невиконання боржником.

Наведена позиція відповідачів спростовується наявними у матеріалах справи належними та допустимими доказами, зокрема договорами позики від 11 вересня 2020 року та 08 жовтня 2021 року, а також договором поруки від 08 жовтня 2021 року. Сукупність зазначених доказів однозначно підтверджує існування між сторонами договірних правовідносин, у межах яких ОСОБА_3 добровільно та усвідомлено взяв на себе грошові зобов`язання перед позивачем.

Як було встановлено судом у ході розгляду справи та фактично підтверджено самими відповідачами, взяті на себе боргові зобов`язання ОСОБА_3 виконані не були. При цьому відповідач не лише не надав жодних доказів належного виконання зобов`язань, а й прямо визнав їх невиконання, посилаючись на відсутність можливості повернути борг у зв`язку з його мобілізацією та призупиненням діяльності належного йому підприємства, що додатково свідчить про реальний характер заборгованості.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач був змушений звернутися до суду з окремими вимогами про стягнення заборгованості за вказаними договорами позики, що саме по собі підтверджує факт невиконання зобов`язань з боку відповідачів. Таким чином, грошове зобов`язання не було виконане ані станом на дату укладення спірного договору дарування, ані станом на дату розгляду цієї справи судом, що у сукупності з іншими встановленими обставинами спростовує доводи відповідачів та підтверджує наявність об`єктивних підстав вважати борг існуючим і таким, що підлягає захисту в судовому порядку.

Також суд не приймає до уваги твердження відповідачки про те, що їй нібито не було відомо про укладення ОСОБА_3 , договору позики грошових коштів та що вона, як дружина відповідача на момент укладення оскаржуваного правочину, не надавала згоди на його укладення. Зазначені доводи не підтверджені жодними належними і допустимими доказами, які могли б свідчити про відсутність такої згоди або про порушення вимог закону під час укладення відповідних договорів.

Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодного доказу, який би об`єктивно підтверджував факт ненадання ОСОБА_4 , згоди на укладення договорів позики, зокрема письмових заяв, заперечень, звернень до правоохоронних органів чи суду, або будь-яких інших документів, які б свідчили про її незгоду з вчиненням її колишнім чоловіком відповідних правочинів у період шлюбу. Саме по собі посилання на необізнаність не може вважатися належним доказом у розумінні норм цивільного процесуального законодавства.

Крім того, відповідачкою не було долучено до відзиву жодного судового рішення, яке набрало законної сили, про визнання договорів позики недійсними, нечинними або такими, що укладені з порушенням вимог закону, зокрема щодо порядку розпорядження спільним майном подружжя. За відсутності таких рішень укладені договори позики є чинними, породжують відповідні цивільно-правові наслідки та підлягають виконанню сторонами.

З цих самих підстав суд не приймає до уваги й твердження сторони відповідачів про те, що позичені грошові кошти нібито не використовувалися, у тому числі, в інтересах сім`ї. Такі доводи є необґрунтованими та не підтверджені жодними належними і допустимими доказами, оскільки матеріали справи не містять жодних відомостей, які б свідчили про протилежне або дозволяли зробити беззаперечний висновок про використання отриманих коштів виключно поза межами сімейних інтересів.

Суд звертає увагу на те, що саме на стороні, яка заявляє про відповідні обставини, лежить обов`язок їх доведення, однак відповідачами не надано жодних документів, пояснень чи інших доказів, які б підтверджували цільове невикористання позичених коштів на потреби сім`ї. За таких умов посилання на відсутність сімейного інтересу не можуть бути враховані судом при оцінці спірних правовідносин.

Крім того, суд враховує, що відповідач ОСОБА_3 як особа, яка отримала грошові кошти за договорами позики, мав право розпоряджатися ними на власний розсуд, зокрема використовувати їх як в інтересах сім`ї, так і спрямовувати на здійснення своєї підприємницької діяльності. При цьому вкладення коштів у підприємницьку діяльність з метою отримання прибутку також не виключає їх опосередковане використання в інтересах сім`ї, оскільки отриманий дохід міг бути спрямований на забезпечення сімейних потреб.

Також суд не приймає до уваги твердження відповідачки про те, що зі змісту наданих позивачем копій договорів позики від 11 вересня 2020 року та від 08 жовтня 2021 року нібито вбачається відсутність гарантування повернення позики за рахунок належного позичальнику майна. Зазначені доводи є юридично необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні правової природи зобов`язальних правовідносин, що виникли між сторонами.

Суд звертає увагу на те, що сам по собі факт відсутності у договорі позики спеціальних умов щодо забезпечення виконання зобов`язання (застави, іпотеки, поруки тощо) жодним чином не свідчить про відсутність у кредитора права на стягнення заборгованості або про обмеження джерел такого стягнення. Вирішальним у даному випадку є наявність у договорах чітко визначеного та безумовного обов`язку боржника повернути отримані грошові кошти у встановлені строки та в повному обсязі.

Вказані договори позики прямо передбачають обов`язок боржника щодо повернення грошових коштів, а отже створюють для нього цивільно-правове грошове зобов`язання, яке підлягає виконанню належним чином. У разі ж невиконання такого зобов`язання кредитор має право на примусове стягнення заборгованості, зокрема за рахунок всього майна боржника, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення.

Крім того, судом не приймаються до уваги твердження відповідачки про те, що як на момент укладення між нею та ОСОБА_3 договору дарування від 16 грудня 2021 року, так і після його укладення, ОСОБА_3 нібито здійснювалися перекази грошових коштів на ім`я позивача, що, за твердженням відповідачки, підтверджується платіжними інструкціями АТ КБ «ПриватБанк». Такі доводи не можуть бути визнані обґрунтованими, та не свідчать про добросовісність позичальника та вчинення ним дій для виконання зобов?язання, оскільки самі по собі зазначені платіжні документи не містять жодних даних, які б свідчили про повне та належне виконання боргових зобов`язань у межах укладених договорів позики, а також не підтверджують погашення заборгованості в обсязі та у строки, визначені умовами цих договорів.

Суд звертає увагу на те, що пунктом 2 договору позики від 11 вересня 2020 року прямо передбачено, що зазначений договір є безпроцентним, а остаточний розрахунок щодо повернення всієї суми позики та строк дії договору визначено до 25 вересня 2021 року з обов`язковим дотриманням погодженого сторонами графіку повернення коштів. Аналогічні умови містить і пункт 2 договору позики № 0810/3 від 08 жовтня 2021 року, яким також встановлено безпроцентний характер позики, визначено остаточний строк повернення всієї суми коштів та термін дії договору до 05 жовтня 2022 року з дотриманням відповідного графіку погашення заборгованості.

Отже, оцінюючи наведені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що здійснення окремих грошових переказів, на які посилається відповідачка, навіть за умови їх фактичного здійснення, не свідчить про повне виконання боргових зобов`язань за жодним із вказаних договорів позики. Навпаки, матеріали справи підтверджують, що жоден із зазначених договорів не був виконаний у визначені ними строки, а зобов`язання за такими договорами станом на дату розгляду справи є невиконаними та простроченими.

Окремо суд вважає за необхідне надати належну правову оцінку часовій послідовності виникнення, розвитку та реалізації спірних правовідносин, оскільки саме вона має самостійне та істотне значення для встановлення дійсної правової мети укладення оспорюваного правочину. З аналізу матеріалів справи вбачається, що спірний договір дарування було укладено 16 грудня 2021 року, тобто в період існування невиконаних та вже прострочених грошових зобов`язань відповідача перед позивачем, оскільки доказів внесення оплати за договором від 11 вересня 2020 року - 25 жовтня 2021 року та 25 листопада 2021 року, матеріали справи не містять.

Після укладення зазначеного договору дарування, відповідач здійснив лише декілька окремих грошових переказів, після яких виконання зобов`язань відповідачем фактично припинилося, а матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів подальшого погашення боргу чи вчинення дій, спрямованих на повне та належне виконання взятих на себе зобов`язань.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що укладення договору дарування від 16 грудня 2021 року у поєднанні з подальшим здійсненням декількох несистемних платежів мало характер формального створення видимості добросовісного виконання зобов`язань, спрямованого на мінімізацію ризиків притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності та можливого звернення стягнення на належне йому майно. Подальша відмова від виконання договірних зобов`язань після відчуження спірного майна свідчить про свідому, послідовну та цілеспрямовану поведінку відповідача, спрямовану на виведення майна з-під потенційного стягнення та штучне ускладнення або унеможливлення задоволення вимог кредитора. У своїй сукупності зазначені обставини об`єктивно підтверджують висновок суду про те, що спірний договір дарування був укладений не з метою реального безоплатного відчуження майна, а як інструмент приховування активів боржника від примусового виконання зобов`язань, що свідчить про зловживання цивільними правами та фіктивний характер такого правочину.

Також суд звертає увагу на те, що відповідачами у ході розгляду справи так і не було наведено жодних пояснень щодо того, для настання яких саме реальних правових чи фактичних наслідків було укладено спірний договір дарування, про які вони зазначають. При цьому суд враховує, що самі відповідачі наполягали на тому, що їхні шлюбні відносини на момент укладення договору дарування фактично вже були припинені, сторони спільного господарства не вели, спільного сімейного життя не здійснювали, проживали окремо та не пов`язували між собою подальших сімейних планів.

За таких обставин укладення договору дарування між колишнім подружжям, за відсутності сімейних відносин, спільних інтересів або потреб у перерозподілі майна з огляду на сімейні обставини, виглядає позбавленим будь-якої об`єктивної та економічно обґрунтованої мети. Відповідачами не пояснено, чому саме у зазначений період, за наявності прострочених боргових зобов`язань та відсутності спільного сімейного життя, виникла необхідність у безоплатному відчуженні значної частини майна. Така відсутність зрозумілого мотиву укладення спірного договору дарування, у поєднанні з іншими встановленими судом обставинами, лише підкреслює висновок про формальний характер цього правочину та підтверджує його спрямованість не на досягнення реальних правових наслідків, а на виведення майна з власності відповідача ОСОБА_3 , з метою уникнення можливого звернення стягнення на нього.

Також судом не може бути прийнято до уваги твердження відповідачки про те, що позивач нібито не має підстав стверджувати про відсутність у Відповідача-1 іншого майна, на яке може бути звернено стягнення з метою погашення заборгованості, з огляду на те, що позивач, за твердженням відповідачки, не перевірив наявність у Відповідача-1 цінного рухомого майна, депозитних рахунків чи грошових коштів на них. Зазначені доводи, знову ж таки є юридично необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на хибному розумінні процесуального обов`язку сторін у справі.

Позивач не наділений і не зобов`язаний законом здійснювати перевірку майнового стану боржника, у тому числі з`ясовувати наявність у нього цінного рухомого майна, депозитних рахунків або коштів на банківських рахунках. Такі дії не входять до обсягу процесуальних прав та обов`язків позивача і не можуть покладатися на нього ані на стадії звернення до суду, ані під час розгляду справи по суті. Натомість встановлення майнового стану боржника та вжиття заходів щодо примусового виконання рішення суду є предметом виконавчого провадження, а не обов`язком кредитора на етапі захисту свого порушеного права.

Більше того, у разі якщо відповідачка вважає, що у відповідача ОСОБА_3 , наявне інше майно, достатнє для задоволення вимог позивача, вона вправі була заявити про такі обставини у відзиві та підтвердити їх належними і допустимими доказами. Проте, жодних відомостей про існування конкретного майна, грошових коштів чи депозитів, на які можливо звернути стягнення, відповідачами надано не було. За таких умов посилання на абстрактну можливість наявності іншого майна є лише припущенням, яке не може бути враховане судом та не спростовує доводів позивача щодо реального ризику неможливості виконання зобов`язань і спрямованості спірного договору дарування на уникнення відповідальності.

Також, суд звертає увагу на твердження відповідача ОСОБА_3 , який у своєму відзиві вказав, що не протерміновував платежі. Вказане не відповідає дійсності, адже відповідно до графіку платежів, що міститься в договорі позики від 11 вересня 2020 року, грошові кошти ОСОБА_3 , мали бути виплачені: 25 жовтня 2020 року в розмірі 125 доларів США, 25 листопада 2020 року в розмірі 125 доларів США, 25 грудня 2020 року в розмірі 125 доларів США, 25 січня 2021 року в розмірі 125 доларів США, 25 лютого 2021 року в розмірі 125 доларів США, 25 березня 2021 року в розмірі 125 доларів США, 25 квітня 2021 року в розмірі 125 доларів США, 25 травня 2021 року в розмірі 125 доларів США, 25 червня 2021 року в розмірі 125 доларів США, 25 липня 2021 року в розмірі 125 доларів США, 25 серпня 2021 року в розмірі 125 доларів США, 25 вересня 2021 року в розмірі 5125 доларів США. В той же час, відповідачем ОСОБА_3 , надано до суду квитанції про сплату боргу від 24 грудня 2021 року на суму 3426,48 грн., від 05 січня 2022 року на суму 6858,69 грн., від 25 січня 2022 року на суму 3564,68 грн., від 24 лютого 2022 року на суму 3675,23 грн. Інших даних про виконання боргових зобов`язань перед позивачем, в тому числі щодо договору позики від 08 жовтня 2021 року, - матеріали справи не містять.

Відтак, надані відповідачем платіжні документи свідчать лише про здійснення поодиноких платежів, що за своєю правовою природою не може вважатися належним та своєчасним виконанням договору позики. Водночас відсутні будь-які докази системного виконання графіку платежів, передбаченого договором, а також докази повного або часткового погашення заборгованості у встановлені строки, зокрема і за договором позики від 08 жовтня 2021 року. Така поведінка відповідача свідчить не про добросовісне виконання договірних зобов`язань, а про тривале та істотне порушення умов договорів позики, що підтверджує наявність простроченої заборгованості ще до моменту укладення спірного договору дарування.

Крім того, судом не приймається позиція відповідачів про те, що спірний договір дарування було укладено нібито задовго до звернення позивача з позовною заявою до Старосамбірського районного суду Львівської області про стягнення заборгованості, як така, що не має правового значення для вирішення даного спору. Сам по собі момент подання позову до суду не є визначальним для оцінки добросовісності поведінки боржника та спрямованості укладеного правочину.

Суд звертає увагу на те, що вже станом на дату укладення спірного договору дарування у відповідача існувала реальна та підтверджена матеріалами справи заборгованість перед позивачем, оскільки відповідач не виконав у повному обсязі взяті на себе грошові зобов`язання у строки, прямо визначені договорами позики, зокрема щодо оплат, що мали відбутись 25 жовтня 2021 року та 25 листопада 2025 року. Наявність такого невиконаного зобов`язання свідчить про те, що відповідач усвідомлював факт існування боргу та об`єктивну можливість його подальшого стягнення, незалежно від того, чи було на той момент уже ініційовано судовий розгляд.

З урахуванням наведеного в сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість та підставність позовних вимог позивача, оскільки матеріалами справи належними, допустимими та достовірними доказами підтверджено як наявність у відповідача невиконаних грошових зобов`язань перед позивачем, що виникли з договорів позики, так і вчинення спірного договору дарування від 16 грудня 2021 року, в період існування такої заборгованості, за відсутності реальних економічних чи сімейних підстав для його укладення. Водночас, доводи відповідачів зводяться виключно до формальних заперечень, не підкріплених жодним належним доказом, та не спростовують встановлених судом обставин щодо фактичного ухилення відповідача ОСОБА_3 , від виконання боргових зобов`язань і спрямованості оскаржуваного правочину на виведення майна з-під можливого звернення стягнення. За таких обставин суд визнає твердження відповідачів безпідставними, такими, що не відповідають матеріалам справи, а заявлені позовні вимоги такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

позовні вимоги задовільнити.

Визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , що укладений 16 грудня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Попович Юлією Олегівною за № 1120.

Скасувати рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Попович Юлії Олегівни про державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер відомостей про речове право 45716784 /дата та час реєстрації 16 грудня 2021 року/, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1, за ОСОБА_4 на /одну другу/ частки квартири АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1514 /одна тисяча п`ятсот чотирнадцять гривень.

Стягнути з ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1514 /одна тисяча п`ятсот чотирнадцять гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за заяву про забезпечення позову в розмірі 302 /триста дві/ гривні 80 копійок.

Стягнути з ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору за заяву про забезпечення позову в розмірі 302 /триста дві/ гривні 80 копійок.

Заходи забезпечення позову, вжиті за ухвалою Залізничного районного суду міста Львова від 15 квітня 2025 року,- продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 /місце реєстрації проживання: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідачі: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Третя особа: ОСОБА_5 , адреса АДРЕСА_7 .

Повний текст рішення складено 18 грудня 2025 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А.І. Ліуш