справа № 755/7136/25 головуючий у суді І інстанції Марфіна Н.В.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Марфіної Н.В., у м. Києві, повний текст рішення складений 23 липня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила суд визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є наймачем неприватизованої квартири за адресою: АДРЕСА_1 на підставі Ордеру на жиле приміщення від 31 жовтня 1962 року № 71531, виданого Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів та Витягу з рішення виконавчого комітету Дніпровської районної Ради народних депутатів м. Києва від 30 грудня 1985 року №1090. Згідно витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 03 квітня 2025 року №128783630 на день видачі довідки у вищезазначеній квартирі зареєстровані: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Позивач вказує, що ОСОБА_3 з 2019 року у вказаній квартирі за місцем реєстрації не проживає та фактично не з`являвся, обов`язки з утримання житла передбачені законодавством України не виконує та уникає їх, оплату за житлово-комунальні послуги жодного разу не здійснив, ніяких домовленостей з приводу користування та збереження житла між сторонами не існує. З 2019 року ОСОБА_3 фактично проживає однією сім`єю з ОСОБА_4 з якою на початку березня 2022 року одружився, та після одруження виїхав за межі України і до сьогодні не повертався. На даний час проживає в Чехії де отримав посвідку на проживання.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 липня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на аналогічні обставини викладені нею у позовній заяві. Крім того, вказує, що суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, хоча вона підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, що відповідно до пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 31 жовтня 1962 року Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів видано Ордер №71531 на жиле приміщення, а саме квартиру АДРЕСА_2 . Склад сім`ї складає: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_1 (а. с. 33)

Згідно Витягу з рішення виконавчого комітету Дніпровської районної Ради народних депутатів м. Києва від 30 грудня 1985 року №1090, вирішено переоформити особистий рахунок на двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 на ОСОБА_1 , склад якої: вона, сестра ОСОБА_8 , у зв`язку з переходом батьків на іншу житлову площу.

За даними Довідки відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , - з 15 червня 1989 року по теперішній час.

Згідно закордонного паспорту ОСОБА_3 , останній 15 червня 2022 року перетнув Державний кодон з Республікою Польща.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела, що спірна квартира не є єдиним житлом відповідача в Україні, доказів про те, що відповідач втратив інтерес до цього житла матеріали справи також не містять, виїзд відповідача за кордон відбувся під час введення в дії воєнного стану, що свідчить про відсутність поважних причин не проживання за місцем реєстрації, тому відсутні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

У відповідності до статті 64 Житлового кодексу Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку.

Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР).

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Стаття 8 Конвенції гарантує кожній особі право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача або членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).

Пункт 2 статті 8 Конвенції визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), рішення від 02 грудня 2010 року) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

При цьому, житлове законодавство не встановлює вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є сином позивача ОСОБА_1 .

Як вказує позивач, ОСОБА_3 з 2019 року у спірнійквартирі за місцем реєстрації не проживає та фактично не з`являється, обов`язки з утримання житла передбачені законодавством України не виконує та уникає їх, оплату за житлово-комунальні послуги жодного разу не здійснив, ніяких домовленостей з приводу користування та збереження житла між сторонами не існує. З 2019 року ОСОБА_3 фактично проживає однією сім`єю з ОСОБА_4 з якою на початку березня 2022 року одружився, та після одруження виїхав за межі України і до сьогодні не повертався. На даний час проживає в Чехії де отримав посвідку на проживання.

Проте, сам факт не проживання відповідача у спірній квартирі не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до статті 71 ЖК України підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є її не проживання понад шість місяців у житловому приміщенні саме без поважних причин.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач не надала суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували відсутність відповідача за місцем проживання понад шість місяців без поважних причин.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги письмові пояснення ОСОБА_9 (а.с. 37), яка вказала про відомі їй обставини виключно зі слів позивача.

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

У постанові від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20) Верховний Суд зазначив, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, виселення їх.

Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

Матеріали справи не містять доказів щодо наявності у відповідача іншого житла на території України, яке було б придатне для проживання, тому визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням не може розглядатися як необхідне в демократичному суспільстві, оскільки не відповідає принципу пропорційності в контексті статті 8 Конвенції.

Встановивши обставини справи, наявність військового стану в країні, відсутність будь-яких доказів на підтвердження доводів позивача, суд першої інстанції із дотриманням балансу між захистом права власності позивача, яка має житло, та захистом права відповідача, який зареєстрований в спірній квартирі, дійшов обґрунтованого висновку, що права ОСОБА_3 на житло, гарантованого статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилання позивача на те, що відповідач не приймає участі в утриманні квартири, не може слугувати підставою для визнання його такими, що втратив право на користування житловим приміщенням.

У постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 756/1384/20 вказано, що сама по собі відсутність плати за комунальні послуги не свідчить про втрату особою інтересу до житлового приміщення.

Посилання позивача про необхідність допиту свідків апеляційним судом до уваги не приймаються, оскільки предметом доказування у даній справі є причини не проживання відповідача у спірній квартирі, тоді як, за твердженням позивача, свідки можуть підтвердити лише факт не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, тобто не володіють достатньої інформацією щодо предмета доказування у даній справі.

Крім того, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таких доказів позивач суду не подав. Клопотань про допит свідків в суді першої інстанції не заявляв. Більш того, вказуючи на помилковий розгляд судом справи в порядку спрощеного провадження, без виклику позивача, представник останньої не звернув уваги, що в позовній заяві ОСОБА_1 просила суд розглядати справу в поряду спрощеного провадження за її відсутності.

За таких обставин підстав для допиту свідків в суді апеляційної інстанції не вбачається.

Доводи апеляційної скарги в частині, що справа підлягала розгляду в порядку загального провадження, є безпідставними, виходячи з наступного.

За приписами ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи:

1) малозначні справи;

2) що виникають з трудових відносин;

3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:

1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя;

2) щодо спадкування;

3) щодо приватизації державного житлового фонду;

4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу;

5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Оскільки зазначена справа, враховуючи предмет позову, відсутня в переліку визначеному ч. 4 ст. 274 ЦПК України, як така, що не може бути розглянути в спрощеному провадження, враховуючи клопотання позивача, суд обґрунтовано провів розгляд справи в спрощеному провадженні.

Інших доводів незаконності чи не обґрунтованості судового рішення апеляційна скарга не містить. В апеляційній скарзі представник позивача, фактично викладає обставини справи, які позивач зазначала в позовній заяві, та які за його твердженням відповідають дійсності.

Разом з тим, як було зазначено вище, жодного доказу, зазначеним позивачем обставинам, суду першої інстанції подано не було.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання.

Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар.

Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції».

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зазначити, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

За таких обставин, зважаючи на відсутність у матеріалах справи доказів щодо наявності у відповідача іншого житла, яке можна було б вважати його постійним місцем проживання, відсутність будь-яких доказів не проживання відповідача в квартирі без поважних причин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, згідно положень статті 71 ЖК України.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до незгоди з висновками суду, без наведення обґрунтованих мотивів на їх спростування.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Посилання в апеляційній скарзі на правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі №761/47244/19 (провадження №61-5178св21), від 18 серпня 2021 року у справі №199/7148/20 (провадження №61-7998св21), 24 травня 2021 року у справі №391/35/19 (провадження №61-7814св20) не є релевантними до даної справи, оскільки у вказаних постановах Верховного суду мова йшла про перегляд рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку без повідомлення учасників справи.

Зазначаючи про вказані висновки Верховного Суду та цитуючи їх зміст, представник позивача вказав: Якщо ж у справі наявні вимоги немайнового характеру то розгляд такої справи в суді «.......» здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

При цьому, представник позивача з невідомих причин спотворив справжній висновок Верховного Суду, оскільки після слів « в суді» пропустив слова «апеляційної інстанції», які зазначені в даних висновках (https://reyestr.court.gov.ua/Review/98671712), (https://reyestr.court.gov.ua/Review/99088099).

Подану до суду апеляційної інстанції заяву від імені ОСОБА_3 в порядку ч. 1 ст. 206 ЦПК України про визнання позову, апеляційний суд не приймає до уваги з наступних підстав.

За приписами ч. ч. 1, 2, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, до ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій.

Доказів направлення до суду вказаної заяви саме відповідачем, матеріали справи не містять. В судове засідання до суду апеляційної інстанцій відповідач ОСОБА_3 не з`явився. Від його імені надійшла заява по електронній пошті про розгляд справи у його відсутність.

Зазначення в поданій заяві, що наслідки визнання позову зрозумілі та відомі, апеляційний суд також не може взяти до уваги, оскільки дана заява не містить викладення змісту наслідків даної процесуальної дії, а відтак відсутня можливість встановити, що ж саме зрозуміло і відомо відповідачу.

За таких обставин, ухвалення судового рішення про задоволення позову в порядку, визначеному статтею 206 ЦПК України, за заявою відповідача, поданою поза межами судового засідання, без встановлення особи заявника, не роз`яснивши наслідки визнання позову у цивільному судочинстві, суперечить положенням процесуального закону, отже, в силу статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен здійснити розгляд справи, встановиш усі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Зазначене узгоджуються з висновками Верховного суду у постанові від 25 березня 2021 року у справі № 766/22622/18.

Крім того, у разі, якщо відповідач дійсно не заперечує щодо визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, зазначене може свідчити про відсутність фактичного спору між сторонами, оскільки відповідач не позбавлений можливості самостійно звернутися до Центру надання адміністративних послуг чи міграційної служби із заявою про зняття його з реєстрації місця проживання.

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на наявних у справі доказах, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.