Провадження № 2/127/6290/25
17 грудня 2025 рокум. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Іщук Т. П.,
за участі секретаря судового засідання Коваленко Д. І.,
представника позивача - адвоката Манзюка Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 вересня 2025 року а накладено арешт на нерухоме майно, що належить ОСОБА_2 .
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 вересня 2025 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрите загальне позовне провадження у справі.
Відповідач був повідомлений про розгляд справи в порядку, визначеному чинним законодавством, однак відзив на позов не надав, будь-які заяви та клопотання на адресу суду не надійшли.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2025 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні представник позивача адвокат Манзюк Т. Ю. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених в позовні заяві, та не заперечував щодо заочного розгляду справи.
Відповідач у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа із занесенням ухвали до протоколу судового засідання) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи.
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.
Судом установлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов`язань.
Відповідно до п. 4 договору позики, позика надається у готівковій формі, про що позичальник надає позикодавцю розписку про її отримання, складену власноручно за формою, що додається до договору.
Позика у відповідності до ст. 1048 ЦК України надається позичальникові з нарахуванням процентів за увесь період користування нею від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України. Проценти за користуванням позикою нараховуються на дату настання строку повернення та виплачуються одночасно з поверненням суми позики/ її відповідної частини (п.5 договору позики).
Згідно з п. 6 договору позики, у разі прострочення позичальником строку повернення позики, проценти за період прострочення нараховуються від суми заборгованості на рівні подвійної облікової ставки Національного банку України. Вказані проценти за період прострочення нараховуються на дату повернення позики та виплачуються одночасно з її поверненням в повному обсязі заборгованості або у відповідній частині.
Позика за даним договором надається до 01 липня 2023 року від дня її фактичного отримання позичальником (п.7 договору позики).
Відповідно до п. 11 договору позики у разі зростання курсу гривні до долара США, позичальник зобов`язується повернути позику в еквіваленті до долара США по офіційному курсу Національного банку України на дату повернення суми позики/ її відповідної частини, з відповідним нарахуванням процентів на суму позики в еквіваленті до долара США на дату розрахунку.
Доказів про те, що вказаний договір визнаний недійсним або ж є неукладеним матеріали справи не містять.
Кошти надані позикодавцем, а відповідачем прийняті, про що свідчать акт прийняття-передачі грошових коштів від 04 січня 2023 року, складений у формі додатку до договору позики.
20 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з претензією про повернення боргу згідно договору позики від 01 січня 2023 року в якій просив у семиденний строк з моменту отримання даної претензії повернути йому суму боргу згідно договору позики, проценти за користування позикою, проценти за прострочення виконання зобов`язання та 3% річних у загальному розмірі 175606,44 доларів США.
Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ст. 525, 526, 527, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Відповідно до ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України.
Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а ч.1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Позикодавець свої зобов`язання виконав. Натомість позичальник свої зобов`язання належними чином за вказаним договором не виконав, сума позики до цього часу не повернута, доказів протилежного матеріали справи не містять та відповідач їх не надав.
При цьому суд звертає увагу на можливість стягнення заборгованості в іноземній валюті.
Слід зазначити, що статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
В той же час, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, в якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона і на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі ж отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України, відповідно до яких належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18.
Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Вказану суму заборгованості позивач нарахував на підставі п. 6 договору позики.
Відповідно до умов цього пункту договору, у разі прострочення позичальником строку повернення позики, проценти за період прострочення нараховуються від суми заборгованості на рівні подвійної облікової ставки Національного банку України. Вказані проценти за період прострочення нараховуються на дату повернення позики та виплачуються одночасно з її поверненням в повному обсязі заборгованості або у відповідній частині.
Наразі нарахування процентів поза межами строку користування позикою є мірою цивільно-правової відповідальності позичальника, яку сторони вправі визначити в розмірі встановленому договором відповідно до положень статті 625 ЦК України.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Разом з тим, відповідно до п.18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні було введено воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє станом по сьогоднішній день, а тому нарахування процентів, визначених ст. 625 ЦК України, в тому числі і в розмірі встановленому договором, в період воєнного стану є безпідставним.
Вимоги позивача про стягнення 3 % річних у порядку ст. 625 ЦК України також не підлягають задоволенню як з огляду на п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, а також з тієї підстави, що позивач одночасно заявив вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних, які є мірою відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання відповідно до ст.625 ЦК України, та процентів за прострочення повернення позики у розмірі встановленому договором, які є також мірою відповідальності позичальника за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Як вказувалося, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання.
У даному випадку сторони договору у п. 6 встановили інший розмір процентів ( у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості), а тому одночасне стягнення з відповідача відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України 3 % річних як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання та процентів встановлених договором відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання є намаганням позивача застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного виду за одне й те саме порушення (прострочення виконання грошового зобов`язання).
Вказане суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов`язання мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Розподіл судових витрат суд здійснює відповідно до ст. 141 ЦПК України. Зважаючи на те, що позов задоволений частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 7346,74 грн судового збору (пропорційно задоволених вимог з урахуванням понижуючого коефіцієнта).
Щодо витрат на правничу допомогу, то вони підлягають вирішенню відповідно до положень ст.141 ЦПК України, зважаючи, що стороною позивача до закінчення судових дебатів повідомлено про надання таких доказів у встановлений строк.
На підставі викладеного, керуючись ст. 510, 525-527, 530, 533, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст.13, 81, 141, 263-265, 279, 280-282, 289, 354 ЦПК України, суд
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , судовий збір в розмірі 7346,74 грн.
Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте Вінницьким міським судом Вінницької області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Учасники справи:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 ,

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Суддя: