Провадження № 2-з/752/269/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Кирильчук І.А.,

секретаря судового засідання - Сінчук І.А.,

за участі:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 (яка були присутня 15 грудня 2025 року),

перекладача Ніколюк О.О. (яка була присутня 15 грудня 2025 року),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мисник Наталії Володимирівни про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третіх осіб: служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, органу опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про повернення дитини,

в с т а н о в и в:

До Голосіївського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення дитини.

03 жовтня 2025 року ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва за поданим позовом було відкрито провадження та вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження.

Крім того, ухвалою про відкриття провадження вирішено залучити до участі у справі Службу у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації.

Надалі, 08 грудня 2025 року клопотання представника відповідача задоволено, вирішеного залучити до складу учасників справи в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, орган опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації.

Також, у підготовчому судовому засіданні від 08 грудня 2025 року, надійшла заява представника позивача адвоката Мисник Наталі Володимирівни про забезпечення позову у даній справі, яка за резолюцією судді зареєстрована канцелярією суду 08 грудня 2025 року вхідний № 79423, та заведено облікову статистичну картку за єдиним унікальним номером судової справи № 752/23337/25 (провадження 2-з/752/269/25).

Так, в обґрунтування поданої до суду заяви, представник позивача вказує на необхідність забезпечення позову, оскільки позивач вважає, що відповідач незаконно перемістила малолітню дитину з Португальської Республіки до України та обмежує його у реалізації права на піклування і регулярне спілкування з дитиною, внаслідок чого існує ризик втрати емоційного зв`язку між батьком і дитиною. Представник позивача посилається на нерегулярність і непередбачуваність контактів батька з дитиною, можливий вплив відповідача на емоційний стан дитини під час відеоспілкування, а також на тривалість судового розгляду, яка, на думку сторони позивача, може призвести до істотного ускладнення або неможливості ефективного поновлення порушених прав. У зв`язку з цим представник позивача вважає, що невжиття тимчасових заходів до вирішення спору по суті може завдати шкоди праву дитини на підтримання регулярних контактів з обома батьками та ускладнити виконання можливого судового рішення про повернення дитини.

З урахуванням наведених підстав, представник позивача у поданій заяві просила суд забезпечити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про повернення малолітньої ОСОБА_5 до Португальської Республіки у справі № 752/23337/25 шляхом встановлення графіка спілкування (побачень) Фабіу Сандру ОСОБА_6 з ОСОБА_5 до вирішення спору по суті, у такий спосіб:

встановити особисті зустрічі ОСОБА_1 з ОСОБА_7 кожного дня з 10:00 до 19:00 години протягом двох тижнів (14 днів) кожні три місяці (90 днів) в м. Київ, починаючи з 22 грудня 2025 року, в присутності представника органу опіки та піклування, без присутності ОСОБА_3 ;

у разі наявності запланованих занять у ОСОБА_7 у зазначений період, ОСОБА_1 має право відводити та забирати ОСОБА_7 з таких занять;

у випадку хвороби ОСОБА_7 у зазначені дні, ОСОБА_1 має право відвідувати ОСОБА_7 в зазначені години за місцем знаходження ОСОБА_7 , зокрема у квартирі ОСОБА_3 , де тимчасово проживає ОСОБА_7 ;

під час побачень за встановленим графіком Фабіу Сандру ОСОБА_6 зобов`язується самостійно забирати та повертати ОСОБА_7 за актуальним місцем проживання ОСОБА_3 ;

окрім вказаних зустрічей, встановити тимчасове проживання ОСОБА_7 з ОСОБА_1 протягом двох тижнів у різдвяний час, а саме з 22 грудня 2025 року по 05 січня 2026 року та з 21 грудня 2026 року по 04 січня 2027 року, за місцем проживання Фабіу у м. Київ з періодичними наглядовими візитами органу опіки та піклування;

зобов`язати ОСОБА_3 організовувати відеодзвінки для забезпечення спілкування ОСОБА_1 з ОСОБА_7 у месенджері «WhatsApp» щодня між 18:00 та 20:00 годиною, за українським часом. Тривалість відеодзвінків визначається за бажанням ОСОБА_7 (орієнтовно 30 хвилин);

зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод у спілкуванні ОСОБА_1 з ОСОБА_7 .

Розгляд заяви про забезпечення позову був призначений на 15 грудня 2025 року.

14 грудня 2025 року системою «Електронний суд» надійшли письмові заперечення представника відповідача щодо поданої заяви про забезпечення позову у даній справі. Так, представник відповідача заперечує щодо забезпечення позову, вказуючи на те, що заявлені позивачем заходи забезпечення фактично спрямовані на визначення способу участі батька у вихованні дитини та встановлення графіка її проживання і спілкування, що є предметом вирішення спору по суті та не може вирішуватися в порядку забезпечення позову. Крім того, у запереченнях зазначено, що відповідач не чинить перешкод у спілкуванні позивача з дитиною, що підтверджується наданими доказами регулярного відеозв`язку, а наведені у заяві доводи про вплив відповідача на дитину носять припущення та не підтверджені належними і допустимими доказами. Також вказує, що запропонований позивачем обсяг заходів забезпечення є неспівмірним, не відповідає найкращим інтересам дитини, з огляду на її вік, режим дня та психологічний стан, і створює ризик порушення прав відповідача та самої дитини.

У судовому засіданні від 15 грудня 2025 року представник позивача адвокат Мисник Н.В. подану заяву про забезпечення позову підтримала в повному обсязі, проте зазначила, якщо суд вирішить інше, просила забезпечити позов хоча б зобов`язанням відповідача організовувати відеодзвінки, що сприятиме підтриманню психо-емоційного зв`язку дитини з батьком. Представник позивача повідомила, що сторона ознайомилася з письмовими запереченнями відповідача та заявила про повагу до режиму дня дитини, у зв`язку з чим просить визначити конкретні часові проміжки для спілкування. Зокрема, представник позивача наполягала на встановленні особистих зустрічей батька з дитиною на визначений період кожні три місяці без участі матері, але за участі представника органу опіки та піклування.

У судовому засіданні від 15 грудня 2025 року позивач ОСОБА_1 , користуючись послугами перекладача Ніколюк О.О., подану його представником заяву про забезпечення позову підтримав в повному обсязі. Пояснив суду, що спілкується з дитиною шляхом відеодзвінків за попередньою домовленістю з відповідачем, зазвичай дватри рази на тиждень. Позивач зазначив, що можливість такого спілкування залежить від відповідача, а відсутність чіткого та гарантованого порядку контактів, на його переконання, призводить до поступової втрати емоційного зв`язку з дитиною. Також позивач повідомив, що до переміщення дитини до України мав з нею тісний емоційний зв`язок, часто проводив з донькою час, а метою його приїзду до України є бажання законним шляхом забезпечити та відновити спілкування з дитиною, з готовністю підлаштовуватися під її графік.

У судовому засіданні від 15 грудня 2025 року представник відповідача ОСОБА_4 заперечила проти задоволення заяви про забезпечення позову, зазначивши, що відповідач не чинить перешкод у спілкуванні позивача з дитиною, а наявність регулярного контакту підтверджується матеріалами справи. Наголосила, що дитина є малолітньою та самостійно не користується засобами зв`язку, а організація спілкування здійснюється виключно за сприяння матері. Додатково звернула увагу суду на висновок судово-психологічної експертизи, долучений до матеріалів справи, відповідно до якого поведінка позивача мала вплив на емоційний стан дитини. Також зазначила, що заявлені заходи забезпечення, зокрема щодо тимчасового проживання дитини з батьком, суперечать правовим висновкам Верховного Суду та є неспівмірними із позовними вимогами, у зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні заяви в повному обсязі.

У судовому засіданні від 15 грудня 2025 року відповідач ОСОБА_3 пояснила, що спілкування батька з дитиною відбувається шляхом відеозв`язку після повернення дитини з дитячого садка, за її ініціативи та з урахуванням бажання дитини, орієнтовно через день. Повідомила, що перебуває з дитиною в Україні з травня 2025 року, про приїзд позивача її не було повідомлено, домовленостей щодо особистих зустрічей не досягалося. Також зазначила, що дитина розуміє португальську мову, однак переважно спілкується українською, а на початку відеоспілкування вона брала участь у дзвінках для полегшення комунікації.

Вивчивши заяву про забезпечення позову, перевіривши матеріали справи за позовом ОСОБА_1 , заслухавши пояснення сторін в судовому засіданні, щодо доцільності забезпечення позову, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Судом встановлено, що у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася спільна донька ОСОБА_8 , яка набула громадянство Португальської Республіки.

За змістом позовної заяви малолітня ОСОБА_7 , проживає з відповідачем, яка, на переконання позивача, чинить йому перешкоди у спілкуванні з донькою, в першу чергу шляхом переміщення ОСОБА_8 з країни, у якій та постійно мешкала, а саме Португальської Республіки до України. При цьому позивач зазначає, що не має можливості повною мірою реалізовувати свої батьківські права, оскільки спілкування з дитиною відбувається не вільно, а лише у спосіб та в обсязі, визначеному відповідачем, що, за твердженням позивача, не відповідає обраному ним та бажаному для нього формату спілкування з дитиною.

Відповідно до положень статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Позов забезпечується, зокрема, іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (пункт 10 частини першої статті 150 ЦПК України).

Слід розмежовувати підстави для застосування заходів забезпечення позову у справах про повернення дитини, на які поширюються положення Гаазької Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (надалі також - Гаазька Конвенція), та у справах, предметом позову в яких є визначення місця проживання дитини, що регулюється положеннями СК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Положеннями статті 9 Конституції України та Закону України «Про міжнародні договори і угоди» передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульовані положеннями Гаазької Конвенції, до якої Україна приєдналася згідно із Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» від 11 січня 2006 року.

Виходячи зі змісту статті 3 Гаазької Конвенції уповноважений орган розглядає дії батька або матері як міжнародне викрадення за сукупності таких умов: 1) дитина мала постійне місце проживання в країні-учасниці Конвенції; 2) дитина незаконно переміщена або утримується за кордоном з порушенням справ піклування за умови, що ці права ефективно здійснювалися до її переміщення.

За положеннями пункту «b» частини другої статті 7 Гаазької Конвенції Центральні органи співпрацюють один з одним і сприяють співробітництву між компетентними органами своїх держав з метою забезпечення негайного повернення дітей та досягнення інших цілей цієї Конвенції. Зокрема, безпосередньо або через посередника, вони вживають усіх належних заходів для того, щоб запобігти нанесенню подальшої шкоди дитині або збитку зацікавленим сторонам шляхом вжиття або спричинення вжиття тимчасових заходів.

Згідно зі статтею 12 Гаазької Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Предметом позовних вимог у справах про повернення дитини до іноземної держави є визнання незаконним вивезення та/або утримання на території країни тимчасового перебування дитини, забезпечення повернення її до постійного місця проживання, а також питання піклування про дитину, яке охоплює права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину і, зокрема, право визначати місце проживання дитини й вирішення питань про тимчасовий чи постійний виїзд за кордон.

З огляду на зазначене та відповідно до положень пункту «b» частини другої статті 7, статті 12 Гаазької Конвенції позивачі можуть подавати до суду клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, зокрема, такими заходами забезпечення можуть бути: заборона дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України, заборона відповідачу разом з дитиною змінювати місце проживання до вирішення спору, надання заявнику тимчасового доступу для спілкування з дитиною тощо. А вже при розгляді цієї заяви суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника, розумність та адекватність пропонованого заходу, збалансованість інтересів сторін, імовірність утруднення виконання рішення суду тощо.

Отже, умовою застосування забезпечення позову як сукупності процесуальних дій є обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Такі заходи гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Відповідно до пункту третього частини першої статті 150 ЦПК України позов може бути забезпечений, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Відповідно до пунктів першого та другого статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII всі дії стосовно дітей органів соціального забезпечення, судів, адміністративних чи законодавчих органів повинні бути спрямовані на якнайкраще забезпечення інтересів дитини. Держави-учасниці повинні забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручі до уваги права і обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Ухвалюючи рішення в справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У Параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansenv. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Відповідно до приписів статей 141, 153 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини; мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини 1-3 статті 157 СК України).

Про необхідність та важливість контакту дитини з кожним із батьків під час тривання судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дітей неодноразово наголошував у своїх рішеннях ЄСПЛ.

Так, у рішенні від 04 вересня 2018 року «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» (заява№6221/14) ЄСПЛ вважав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі, зі встановленням графіку відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, а тому допустимим є встановлення такого графіку до закінчення розгляду справи по суті, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до його приватного i сімейного життя.

Аналогічні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 25 листопада 2020 року в справі № 760/15413/19 (провадження №61-9164св20), від 25 серпня 2020 року в справі №466/2317/20 (провадження №61-11539ск20).

Суд зазначає, що обставини викладені в заяві про забезпечення позову частково вказують на наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування заходів забезпечення позову.

За результатами вивчення матеріалів справи, суд знаходить достатніми і обґрунтованими доводи заяви про те, що відсутність стабільних контактів батька з донькою дійсно створює загрозу втрати безпосереднього емоційного контакту дитини з ним, що в подальшому може утруднити виконання можливого рішення суду про визнання переміщення та утримування дитини на території України незаконним та повернення дитини до місця її постійного проживання. Суд також враховує роль батька як носія португальської мови, культури та соціальних традицій, а його участь у вихованні ОСОБА_7 має істотне значення для збереження зв`язку дитини з країною її походження у разі вирішення спору на користь позивача.

Суд враховує, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від спілкування з батьком. А тому, з метою запобігання втрати емоційного контакту батька з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визнання переміщення та утримування дитини на території України незаконним та повернення дитини до місця її постійного проживання, суд вважає за необхідне застосувати захід забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову.

Водночас суд вважає, що заяву про забезпечення позову слід задовольнити частково, а саме, покладення на відповідача обов`язку забезпечувати спілкування позивача з малолітньою дитиною шляхом організації відеодзвінків для забезпечення спілкування Фабіу Сандру ОСОБА_6 з ОСОБА_7 у месенджері «WhatsApp№ щодня між 18:00 та 20:00 годиною.

При цьому суд бере до уваги пояснення сторони відповідача про те, що ОСОБА_3 не чинить перешкод у спілкуванні батька з дитиною, що не було спростовано у судовому засіданні. Разом з тим, постановляючи ухвалу у зазначеній частині заяви про забезпечення позову, суд виходить із того, що між сторонами наявний спір щодо, на думку позивача, незаконного переміщення дитини з країни її постійного проживання та походження, а саме Португальської Республіки до України та необхідності її повернення до країни її попереднього піклування. Підставою для звернення з відповідним позовом є положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (Гаазької конвенції).

Застосування заходу забезпечення позову у цій частині сприятиме можливості реального виконання майбутнього судового рішення, оскільки дозволить зберегти емоційний зв`язок дитини як із батьком, так і з її соціальним та культурним середовищем країни походження, що відповідає меті вказаної Конвенції. При цьому обраний спосіб забезпечення позову не є обтяжливим для відповідача, яка, як встановлено судом, і без застосування таких заходів не перешкоджає спілкуванню батька з дитиною, та водночас відповідає інтересам обох батьків і, насамперед, найкращим інтересам дитини.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, суд виходить із необхідності забезпечення такого порядку спілкування, який відповідатиме режиму дня дитини, її віковим особливостям, самопочуттю та бажанню до комунікації з батьком, а тому не може мати примусовий характер у чітко визначені години та з фіксованою тривалістю, як це запропоновано позивачем.

З огляду на наведене суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки невжиття відповідних заходів може призвести до ускладнення або фактичної неможливості виконання майбутнього рішення суду внаслідок істотного ослаблення чи розриву психологічних та емоційних зв`язків між батьком і малолітньою донькою, а також втрати дитиною сталого уявлення про країну, з якої вона могла бути ймовірно незаконно переміщена.

Проте, суд вважає, що інша частина заяви про забезпечення позову не може бути задоволена у спосіб запропонований позивачем та його представником, а саме вчастині встановлення особистих зустрічей позивача з малолітньою дитиною у визначені години та на тривалий період, надання позивачу права самостійно забирати та відводити дитину до закладів освіти чи інших занять, відвідувати дитину за місцем її проживання у разі хвороби, а також у частині встановлення тимчасового проживання дитини з позивачем у різдвяний період.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 визначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Тому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Зокрема, заява про забезпечення позову повинна містити причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов; вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, а також інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Отже, суд при з`ясуванні підстав для забезпечення позову повинен об`єктивно оцінювати можливість настання несприятливих наслідків, пов`язаних з виконанням судового рішення.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Заявлені заходи забезпечення позову за своїм змістом та обсягом фактично спрямовані на визначення способу участі батька у вихованні дитини та встановлення порядку її проживання, що є предметом вирішення спору по суті та не може бути вирішено в порядку забезпечення позову. Застосування таких заходів призвело б до підміни судового рішення, що суперечить правовій природі інституту забезпечення позову та вимогам статей 149150 ЦПК України. Доказів, які б свідчили про наявність підстав для відступу від зазначених висновків, стороною позивача в ході судового розгляду не надано.

У межах даної справи вирішується спір про повернення дитини відповідно до положень Гаазької Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, яка не передбачає визначення графіка побачень чи тимчасового проживання дитини з одним із батьків у порядку забезпечення позову, а встановлює окремий механізм захисту права доступу до дитини.

З урахуванням наведеного суд доходить висновку, що заявлені у цій частині заходи забезпечення позову є неспівмірними, такими, що виходять за межі мети забезпечення позову, та можуть призвести до порушення балансу прав сторін і найкращих інтересів дитини, у зв`язку з чим підстави для їх застосування відсутні.

Керуючись статтями 149-153, 258-261, 353-355 ЦПК України суд,

у х в а л и в:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Мисник Наталії Володимирівни про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третіх осіб: служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації, органу опіки та піклування в особі Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про повернення дитини - задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_3 організовувати відеодзвінки для забезпечення спілкування ОСОБА_1 з ОСОБА_7 у месенджері «WhatsApp» щодня між 18:00 та 20:00 годиною, за українським часом, тривалість відеодзвінків яких визначається за бажанням ОСОБА_7 з урахуванням розпорядку дня дитини до набрання законної сили рішення у справі № 752/23337/25 .

В іншій частині заяву про забезпечення позову залишити без задоволення.

Стягувач: ОСОБА_1 , адреса Кінта душ Пассаріньюш, лоте 217, 7520-164 Сінеш, Португальська Республіка.

Боржник: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Копію даної ухвали вручити сторонам для відома.

Дана ухвала відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років з дня її постановлення.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Повний текст ухвали складено та підписано 19 грудня 2025 року.

Суддя І. А. Кирильчук