Дата документу 12.12.2025
Справа № 501/4476/24
12 грудня 2025 року Чорноморський міський суд Одеської області у складі головуючого судді Петрюченко М.І.,
за участю секретаря судового засідання - Тейбаш Н.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Чорноморську Одеської області цивільну справу за
відповідача: ОСОБА_2
третя особа: Чорноморська міська рада Одеського району Одеської області в особі органу опіки та піклування
предмет та підстави позову: про визначення місця проживання малолітньої дитини, стягнення аліментів на утримання дитини,
учасники справи:
представник позивача - Дубінчук Ж.М.,
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
ОСОБА_1 28.10.2024 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (третя особа: Чорноморська міська рада Одеського району Одеської області в особі органу опіки та піклування) про визначення місця проживання дитини, згідно якого просить суд:
- встановити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
- стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 10 000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Вимоги позову обґрунтовані тим, що від шлюбних відносин у сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позивач стверджує в позові, що після припинення подружніх стосунків, дитина залишилась проживати разом з нею, вона виховує дитину, утримує його самостійно.
На прохання позивача укласти договір про місце проживання дитини та сплату аліментів, відповідач відмовляється, у зв`язку з чим у позивача не має відповідних документів одноосібно вирішувати питання щодо реєстрації місця проживання дитини, влаштування його в навчальний заклад, медичного лікування та обстеження дитини, тощо.
Позивач вказує, що вона разом з дитиною мешкає в Словацькій Республіці з метою збереження життя дитини.
На підставі викладеного позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Відповідач відзиву на позов не надав.
В судовому засіданні представник позивача просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві.
Інші сторони в судове засідання не з`явились, були належним чином сповіщені.
ІІ. Інші процесуальні дії у справі.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу від 28.10.2024 справа розподілена для розгляду судді Петрюченко М.І. (а.с.22).
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 13.11.2024 відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с.27-28).
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 05.02.2025 закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.42).
Згідно ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач також викликався в суд через оголошення на офіційному веб-порталі «Судової влади України» (а.с.67, 97). Згідно інформації, опублікованої на офіційному веб-порталі «Судова влада України» в розділі «Оголошення про виклик до суду», відповідач був повідомлений про місце, дату та час розгляду справи, але у судове засідання так і не з`явився, тому, на підставі ст.280 ЦПК України проведено заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.11).
Між сторонами не досягнуто згоди щодо місця проживання дитини.
Відповідно до листа служби у справах дітей Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 09.01.2025 надати висновок щодо місця проживання дитини неможливо, оскільки на теперішній час малолітній ОСОБА_3 разом з матірю проживає в Словацькій Республіці (а.с.32-34).
ІV. Оцінка Суду.
Статтею 51 Конституції України та частинами другою-третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини.
У відповідності до ст.5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.
У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Згідно з ч.2, 8-9 ст.7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
У відповідності до ч.2 ст.54 СК України усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Дружина, чоловік мають право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім`ї.
Відповідно до ч.2, 4 ст.29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Судом встановлено, що малолітній син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 31 березня 2022 року проживає разом зі своєю матір`ю, ОСОБА_4 на території Словацької Республіки (а.с.84-86). Питання виїзду та проживання за межами України позивачки разом із малолітнім сином, якому на той час ще не виповнилось 6 років, прийняте позивачем з урахуванням інтересів дитини.
Згідно з ч.1, 2 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі №377/128/18 вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (зокрема, постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
При вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини суди враховують спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання, школу, друзів; бажання дитини; безпекові питання. Органам державної влади слід враховувати чи страждатиме дитина через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки одного з батьків.
Згідно з підтвердженням про навчання в школі, ОСОБА_3 навчається в початковій школі у навчальному році 2025/2026 (переклад виконано з словацької на українську мову Бюро перекладів «Діалог») (а.с.88).
В судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пояснили, що відповідач не спілкується дитиною ОСОБА_7 з вересня 2015 року, весь цей час опікується дитиною, виховую та утримує дитину позивач по справі. У березні 2022 року ОСОБА_1 виїхала в Словаччину з метою збереження життя дитини, де дитина навчається в навчальному закладі, позивачка влаштована на роботу, має постійний заробіток та утримує дитину, тощо.
Таким чином, позивачка, на початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, дбаючи про життя та здоров`я дитини, оцінивши можливі ризики, вивезла дитину у безпечне місце, влаштувалась на роботу та влаштувала дитину в навчальний заклад, орендує житло та має змогу повністю забезпечувати себе та дитину.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд зважає на те, що відповідачем не надано належних і допустимих доказів, які б свідчили про неналежне виконання позивачкою або її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, негативний вплив на виховання дитини або обставини, які б давали підстави стверджувати, що проживання малолітньої дитини з матір`ю суперечить її інтересам.
Суд також враховує, що сторони разом не проживать з 2015 року. Батько дитини не заявляв зустрічних позовних вимог про визначення місця проживання з ним сина, який фактично проживає з матір`ю.
Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, що відповідач звертався зі скаргами на дії позивачки щодо неналежного виконання нею своїх материнських обов`язків, як і не порушував питання про повернення дитини в Україну.
Судом не встановлено жодних обставин, які б створювали реальну небезпеку для життя та здоров`я дитини або обставин, які б суперечили інтересам дитини. Не встановлено також протиправної поведінки матері у відношенні до малолітньої дитини, що давали б підстави для відмови їй у визначенні місця проживання сина разом із нею.
З огляду на введення воєнного стану в Україні, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, першочерговим завданням держави є забезпечення її безпеки і права на життя.
Частиною 4 ст.19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів, крім іншого, щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування.
Згідно з ч.5 ст.19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Відповідно до листа служби у справах дітей Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області від 09.01.2025 надати висновок щодо місця проживання дитини неможливо, оскільки на теперішній час малолітній ОСОБА_3 разом з матірю проживає в Словацькій Республіці (а.с.32-34).
Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема, у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливості встановити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо».
У результаті детальної та поглибленої оцінки конкретної сімейної ситуації, суд вважає за можливе визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю, що відповідатиме принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.
При розгляді справи судом не встановлено жодних фактів, що визначення місця проживання дитини з матір`ю буде суперечити її інтересам.
Водночас, приймаючи рішення в інтересах дитини суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.
Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
Суд наголошує, що визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю не повинно негативно впливати на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дітей з одним із батьків не позбавляє іншого з них батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обидва з батьків, спір між якими вирішено судом.
Суд підкреслює необхідність налагодження батьками співпраці з метою забезпечення належного контакту між кожним із них з дитиною, встановлення можливості спілкування та спільного проведення часу.
При істотній зміні обставин сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку фізичної опіки щодо дитини.
Таким чином, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, вимог чинного законодавства, приймаючи до уваги, що в умовах воєнного стану в Україні дитині безпечніше залишатись з матір`ю в Словацькій Республіці, беручі до уваги, що дитина після припинення шлюбних відносин сторін проживає разом із матір`ю, враховуючи права та інтереси малолітньої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а також, дотримуючись балансу між її інтересами, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в інтересах дитини, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та визначення місця проживання дитини з матір`ю, що не позбавляє батька дитини права та можливості особистого спілкування з дитиною, обов`язку брати участь в її утриманні та вихованні.
Щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд керується наступним.
У відповідності до статті 3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно із статтею 180 Сімейного кодексу України (далі СК) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Виходячи із змісту статті 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя).
В свою чергу, за змістом статті 184 СК, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (частини перша та друга).
Визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача Суд відповідно до статті 182 СК, враховує:
- стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
- стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
- докази про витрати платника аліментів,
- інші обставини, що мають істотне значення.
Також, Суд звертає увагу, що стаття 182 СК закріплює положення про те, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і дана норма закону не містить виключень на випадок стягнення аліментів у твердій грошовій формі, що мало місце в попередній редакції вказаної статті від 22 вересня 2005 року, яка втратила чинність.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як зазначено вище, позивач у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 10 000 грн.
Разом з тим, матеріалами справи не доведено дійсний дохід обох батьків, які, згідно норм діючого законодавства, повинні рівноправно утримувати та доглядати дитину, позивачем не надано доказів щодо доходів відповідача, наявності у нього рухомого на нерухомого майна, тощо, у зв`язку з чим розмір аліментів у сумі 10 000 грн., який просить позивач стягнути з відповідача на утримання дитини щомісячно до досягнення дитиною повноліття, може стати надмірним тягарем для відповідача.
При цьому, в даних правовідносинах, розмір аліментів в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини необхідно визначити в твердій грошовій сумі, оскільки відповідну заяву подано одержувачем аліментів.
На підставі викладеного, суд вважає, що з урахуванням принципу співмірності, достатніх потреб дитини, розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, дійсної участі батька в утриманні дитини, стягненню підлягають аліменти з відповідача на користь позивача на утримання дитини в розмірі 5000,00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення позивача до суду і до досягнення дитиною повноліття.
Отже, з огляду на викладене, позовні вимоги позову підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: 1) стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України«Про судовийзбір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.
Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Отже, у зв`язку з тим, що позивачка звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів відповідно до вимог ст.5 Закону України "Про судовий збір", судовий збір на користь держави компенсується за рахунок відповідача.
З цих підстав, керуючись статтями 2, 5, 10-13, 18, 258-259, 263, 265 Цивільного процесуального кодексу України, Суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа: Чорноморська міська рада Одеського району Одеської області в особі органу опіки та піклування) про визначення місця проживання малолітньої дитини, стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити частково.
Визначити місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 5 000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду з 28.10.2024 та до досягнення дитиною повноліття до ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У задоволенні решти вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення суми платежу за один місяць, відповідно до вимог ст.430 ч.1 п.1 ЦПК України.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним-процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним-процесуальним кодексом України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя Чорноморського міського суду
Одеської області М.І.Петрюченко