Справа № 953/5013/25
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 грудня 2025 року м. Харків
Київський районний суд м. Харкова в складі: головуючого судді Кіндера В.А., за участі секретаря судового засідання Сергієнко К.В., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача адвоката Розумної О.О., розглянувши в загальному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,
Станом на день звернення до суду відповідачка зобов`язання з повернення коштів не виконала, розписку про отримання грошових коштів у позику не написала, від укладання письмового договору ухиляється. Відсутність письмового договору позики чи будь-яких інших документів, які б підтверджували отримання відповідачем коштів саме у позику та взяття відповідного зобов`язання із повернення позичених коштів, свідчить про відсутність правових підстав та доказів того, що між сторонами існують договірні відносини позики, що унеможливлює захист прав позивача в порядку статей 1047-1049 ЦК України. За таких обставин, позивач вважає, що належним та ефективним способом захисту прав на забезпечення повернення грошових коштів є звернення до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 безпідставно набутих коштів в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України.
Представник відповідача адвокат Розумна О.О. у відзиві від 28.06.2025 заперечила щодо задоволення позовних вимог позивача до ОСОБА_2 . В обґрунтування заперечень стверджує, що ОСОБА_1 тривалий час здійснював представництво інтересів ОСОБА_2 , її цивільного чоловіка ОСОБА_3 та сина відповідачки ОСОБА_4 , в тому числі консультував сім`ю відповідачки щодо особливостей переїзду із України в Словацьку Республіку та можливості придбання у вказаній країні нерухомості.
З метою придбання будинку в Словаччині ОСОБА_3 звернувся із проханням до кількох працівників свого підприємства, в тому числі до позивача, щодо здійснення переказу грошових коштів, належних ОСОБА_3 , на рахунок відповідачки або її сина, відкритий у Татра Банк, Словаччина.
Представник зауважує, що ні відповідачка ні члени її родини не укладали із позивачем жодних договорів позики. ОСОБА_1 не може визнаватися потерпілою особою, виходячи із приписів ст. 1212 ЦК України, так як він виступив лише посередником між власником коштів ОСОБА_3 і його законним отримувачем ОСОБА_2 .
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27 травня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 залишено без руху.
У зв`язку із усуненням позивачем недоліків, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 10 червня 2025 року відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої постановлено проводити в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 08 вересня 2025 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечила з приводу задоволення вимог ОСОБА_1 . Заперечила існування будь-яких договірних відносин між позивачем та відповідачем. Зауважила про можливе існування відносин представництва між ОСОБА_3 та позивачем, за яких ОСОБА_1 на виконання доручення ОСОБА_3 здійснив перерахунок коштів, належних ОСОБА_3 на рахунок ОСОБА_2 . Заперечила факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_1 за протоколом swift переказу, оскільки відомості останнього викладені на англійській мові, а тому є неналежним доказом.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 повідомила, що вона працювала на одному підприємстві разом з ОСОБА_3 та позивачем ОСОБА_1 . Вказала, що на підприємстві ходили чутки між співробітниками, що позивачем було перераховано грошові кошти на рахунок ОСОБА_2 . Особисто ОСОБА_5 нічого не бачила та не брала участь.
Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні повідомила, що працювала на одному підприємстві з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 . Пояснила, що в кінці квітні 2025 року ій зателефонував ОСОБА_3 та повідомив, що ОСОБА_1 має фінансові претензії до відповідачки стосовно подій 2021 року, коли ОСОБА_2 , мала намір придбати нерухомість закордоном, а ОСОБА_3 , як чоловік ОСОБА_2 , мав надати їй фінансову можливість, задля чого він звернувся до декількох осіб, серед яких був і позивач, з проханням взяти у нього готівкові кошти, покласти на власні банківські рахунки та в подальшому переказати ОСОБА_2 . В подальшому вона за проханням ОСОБА_3 здійснила перевірку грошових коштів та повернула ОСОБА_3 .
Свідок ОСОБА_4 допитаний в судовому засіданні повідомив, що він є сином відповідачки. Зазначив, що ОСОБА_3 надавав грошові кошти співробітникам, які виступаючи в ролі посередників, повинні були перерахувати грошові кошти йому та ОСОБА_2 для придбання будинку в Словаччині. Особисто передачу грошових коштів він не бачив, однак може повідомити, що в його матері не було необхідності у запозиченні грошей у будь-кого, зокрема у ОСОБА_1 потереби не було.
В матеріалах справи наявний протокол swift переказу ПриватБанку, виклад відомостей якого здійснений на англійській мові.
Встановивши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, суд дійшов наступних висновків.
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 заявив підставою для стягнення визначеної суми коштів ст. 1212 ЦК України, як безпідставно отримані.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України щодо повернення майна, набутого без достатньої правової підстави, застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Аналіз статті 1212 ЦК України вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої особи, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава за якою це відбулося.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому законом порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.(частина перша, друга статті 77 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (стаття78 ЦПК України).
Зазначений доказ не може бути прийнятий судом, оскільки відомості, які він містить, викладені англійською мовою, а, відповідно до статті 12 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", судочинство і діловодство в судах України провадиться державною мовою.
Так, відповідно до частини третьої статті 14 Закону № 5029-VI «Про засади державної мовної політики» сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою.
При цьому, до письмових доказів, викладених недержавною мовою, повинні додаватися переклади українською мовою, засвідчені належним чином. Вірність перекладу документів юридичного характеру повинна бути нотаріально засвідченою в порядку статті 79 Закону України «Про нотаріат». Пунктом 2.1. глави 8 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №296/5 від 22.02.2012, визначено, якщо нотаріус не знає відповідних мов (однієї з них), переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус за правилами, передбаченими цим Порядком. Переклад має бути зроблений з усього тексту документа, що перекладається, і закінчуватися підписами. Під текстами оригіналу та перекладу вміщується підпис перекладача у разі здійснення перекладу перекладачем. Посвідчувальний напис викладається під текстами документа і перекладу з нього. Переклад, розміщений на окремому від оригіналу чи копії аркуші, прикріплюється до нього, прошнуровується і скріплюється підписом нотаріуса і його печаткою.
Зважаючи на заперечення представником відповідача адвокатом Розумною О.О. в судовому засіданні факту зарахування грошових коштів на рахунок відповідача, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів.
Допитані у судовому засіданні свідки безпосередніми учасниками обставин передання грошей не були, не були свідками можливого існування будь-яких домовленостей щодо відносин позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому їх свідчення також факту отримання відповідачем зазначених у позові грошових коштів не підтверджують.
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Згідно зі статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.
Враховуючи, що позивачу відмовлено в задоволенні позовних вимог, судові витрати слід покласти на позивача.
Керуючись ст. ст. 263-265 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - відмовити.
Рішення може бути оскаржено безпосередньо (ч. 1 ст. 355 ЦПК України) або через відповідний суд (п. 15.5 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України) до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч. 1 ст. 354 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду (ч. 2 ст. 354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 ЦПК України (ч. 3 ст. 354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано (ч. 1 ст. 273 ЦПК України).

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 2 ст. 273 ЦПК України).

Повний текст рішення складено 17.12.2025.

Суддя Кіндер В.А.