Справа № 562/4112/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

"16" грудня 2025 р.

Здолбунівський районний суд Рівненської області

у складі: головуючого судді Кушніра О.Г.,

секретар судових засідань Парфенюк Т.А.,

учасники справи: представник позивача-адвокат Мокрицька Л.Я.,

відповідач ОСОБА_1 ,

представник відповідача-адвокат Ярмольчук В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Здолбунів Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, -

в с т а н о в и в :

У поданій заяві позивач ОСОБА_2 просить визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з визначенням часток по частині за кожним, обґрунтовуючи набуттям вказаного житлового будинку під час шлюбу.

У відзиві на позов відповідач просить відмовити в задоволені позову мотивуючи тим, що спірний будинок придбаний нею за кошти її батьків. За час спільного проживання позивач постійно зловживав алкогольними напоями та перебуваючи в стані сп`яніння завдавав їй і дітям фізичне та психологічне насильство. Всі зароблені ним гроші витрачав на себе і не дбав про сім`ю, аліменти не сплачував, не давав коштів на утримання будинку та ремонт, а коли сталася пожежа будинку, то кошти на його відновлення збирали односельчани. Тому, якщо суд дійде висновку про те, що будинок є спільним майном, є всі підстави для відступлення від рівності часток з виділенням позивачу 1/5 частини.

Відповідь на відзив позивач не подавав.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала повністю.

Відповідач та її представник просять в задоволені позову відмовити та просять застосувати позовну давність до вимог з поділу майна.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, з`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Установлено, що сторони з 04 червня 2005 року до 30 жовтня 2018 року перебували в зареєстрованому шлюбі, під час якого подружжям набуто у власність спірне домоволодіння по АДРЕСА_1 .

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 грудня 2024 року вбачається, що власником домоволодіння по АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_1 , за якою право власності зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 05 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу Собіною О.А.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 показала, що про продаж будинку по АДРЕСА_1 з нею домовлялася мати ОСОБА_1 , яка давала за будинок аванс і сплатила потім частинами його вартість, а до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу ходила з донькою, на яку і було переоформлено вказане домоволодіння.

Свідок ОСОБА_4 підтвердила обставини надання коштів на придбання будинку по АДРЕСА_1 , але вказала, що ці кошти вона надавала ОСОБА_2 та ОСОБА_1 обом як сім`ї.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц.

Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Дослідженими матеріалами та обставинами справи безспірно підтверджується придбання спірного домоволодіння позивачем та відповідачем в період їхнього шлюбу, а відтак воно є спільною сумісною власністю подружжя відповідно до закону.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (п.8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі №910/10784/16).

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування.

Предмет позову - це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд.

Підстава позову - це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача.

Предметом позову позивач визначив лише вимогу про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, при цьому додаткових вимог про поділ майна, який передбачає визначення часток сторін, визнання права власності на частину домоволодіння чи усунення перешкод у користуванні спільною сумісною власністю не заявляв, що не узгоджується з положеннями статті 16 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідач зустрічного позову в справі також не подавала і презумпції спільної сумісної власності подружжя на спірне майно дослідженими доказами нею не спростовано.

А згідно положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судовий процес повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (п.63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року в справі №910/3009/18).

Крім того, відсутність порушеного, невизнанного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі №582/18/21).

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що задоволення позовної вимоги про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя не призведе до повного захисту позивача, а тому в задоволені позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.258-273, 351 355 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Рівненського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Текст повного рішення виготовлено 17 грудня 2025 року.

Суддя: