ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року

м. Харків

справа № 638/14998/21

провадження № 22-ц/818/1228/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В, Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2024 року в складі судді Штих Т.В.

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на ремонт житлового будинку.

Позовна заява мотивована тим, що 28.01.1989 між його дідом ОСОБА_4 та його батьком ОСОБА_5 укладено договір дарування, відповідно до умов якого дід подарував, а батько прийняв у дар жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 на земельній ділянці розміром 858 кв.м. Вказаний будинок належав діду на підставі договору на право забудування вчастку землі, посвідченого 6.04.1946 року Першою міською Харківською нотаріальною конторою по реєстру N? 8602/1, зареєстрованого у Харківському міському бюро технічної інвентаризації 25.09.1957 року під N? 26646.

Зазначив, що він проживає у вказаному будинку з моменту свого народження та зареєстрований в ньому з 07.04.1989 року. ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_5 та його рідною сестрою, яка проживає та зареєстрована за іншою адресою: АДРЕСА_2 . На даний час у спірному будинку проживає він разом зі своєю дружиною ОСОБА_6 та дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Вказав, що ним у період з липня 2014 року по травень 2015 рік за власні кошти було зроблено ремонт у вказаному будинку, загальною вартістю 5 597 798,83 грн, що підтверджується підсумковим кошторисом за період з 01.07.2014 року по 31.05.2015 року, довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат, підсумковим актом виконаних робіт за період з 01.07.2014 року по 31.05.2015 року, зроблених на підставі договору будівельного підряду N? 09/01-1 від 09.01.2014 року, укладеного між мною та ТОВ «ТБС-Україна» в особі директора Дегтярьова О.С.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 . Після смерті батька відкрилася спадщина на належний батьку житловий будинок з надвірними будівлями N? 60/76 та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

За життя батько постійно проживав з ним. Весь час він доглядав батька, надавав йому всебічну допомогу, займався його лікуванням та похованням. Відповідачка жодним чином не допомагала, та взагалі жодної участі в останні роки життя батька не приймала, зв`язок вони не підтримували. Оскільки у нього з батьком були добрі, сімейні відносини, він постійно наголошував, що вказаний будинок, у якому вони проживали, після його смерті дістанеться йому. Однак, при зверненні до нотаріуса по питанню оформлення спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, нотаріус ознайомився з поданими ним документами, та повідомив, що спадщину за законом після смерті батька оформити неможливо через існування заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л.В. 15.12.2011 року, в якому батько заповів відповідачці житловий будинок з надвірними будівлями N? 60/76 та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_3 .

Посилався на те, що у зв?язку з його сумнівами щодо правомірності вказаного заповіту, ним до суду подано позовну заяву до відповідачки про визнання заповіту недійсним. На даний час справа N? 638/10706/20 перебуває на стадії розгляду справи по суті. Таким чином, на даний час відповідачка є єдиною спадкоємицею за заповітом житлового будинку з надвірними будівлями N? 60/76 та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та у разі прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відповідачка стане його законним власником, а він втратить право користування будинком, в якому ним у 2014-2015 роках було проведено ремонт за власні кошти, а тому вважав, що має право на відшкодування його вартості.

Зазначив, що оскільки він є членом сім?ї - сином померлого ОСОБА_5 , зареєстрований та проживає у будинку, що йому належав, він користується жилим приміщенням нарівні з власником будинку.

Вважав, що його затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на нього ст. 156 ЖК УРСР обов`язок, а саме відповідно до підсумкового акту виконаних робіт за період з 01.07.2014 року по 31.05.2015 року, загальна вартість за актом, з врахуванням ПДВ, становить 5 597 798,83 грн, з яких будівельні роботи складають 4 637 064, 67 грн. Вказав, що він був єдиним замовником на проведення будівельних робіт, та усі кошти було сплачено ним самостійно. Відповідачка жодним чином не допомагала, будь-які кошти на ремонт не надавала. Оскільки ремонтні роботи було вчинено за життя батька та за його згоди як власника, то він має право на відшкодування вартості витрат на ремонт.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на поліпшення домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (вугіл АДРЕСА_3 , стягнути судові витрати з відповідачки.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 - задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 витрати на поліпшення домоволодіння за адресою АДРЕСА_4 382 211,79 грн, в іншій частині в задоволенні майнових вимог відмовлено, стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 суму судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 10896,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що копії документів, які були долучені позивачем до позовної заяви нечитабельні або обмежено читабельні. Крім того, вони не були посвідчені належним чином, у зв`язку з чим необхідно дослідити оригінали цих документів в судовому засіданні. З метою заперечення позовних вимог, а саме на спростування факту сплати позивачем коштів за реконструкцію будинку у зазначеному останнім розмірі, нею в судовому засіданні суду першої інстанції заявлялися клопотання про витребування у позивача оригіналів цих документів, витребування з ДПС копій декларацій ФОП ОСОБА_1 та копій актів перевірок, про виклик свідків, призначення у справі економічної експертизи. Проте, вказані клопотання були залишені судом без задоволення. Не зважаючи на це, суд першої інстанції взяв до уваги надані позивачем докази. Не дивлячись на наявність в матеріалах справи копії договору підряду та копії кошторисної документації, жодного рахунку-фактури до позовної заяви додано не було. Надана позивачем копія підсумкового акту виконаних робіт відповідно до чинного законодавства не є первинним бухгалтерським документом та містить недостовірні відомості. Первинних бухгалтерських документів позивачем надано не було. Встановити розмір заборгованості без документів про фактичну сплату за виконану роботу неможливо. Крім того, у підсумковому акті суттєво завищена вартість виконаних робіт і вказані роботи, які фактично не виконувалися. Також в акті врахована вартість предметів, які позивач має можливість зняти (відокремити) і залишити собі. Поміж іншого в акті врахована реконструкція кухні, яка фактично є самочинним будівництвом, а тому витрати на її реконструкцію не повинні бути враховані. Суд не обґрунтував в рішенні, чому він врахував у суму позовних вимог витрати, які належать до витрат поточного ремонту. Кількість робіт, указаних в акті, не виконувалась в період з 01 липня 2014 року по 31 травня 2015 року, і сплачував за ці роботи не лише позивач, а також його батьки: ОСОБА_5 та ОСОБА_10 . Суд вирішив відшкодувати вартість ремонту і реконструкцію за 2015 рік, незважаючи на те, що позивач майже 10 років користувався цим ремонтом. Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки його право на позов виникло з моменту закінчення реконструкції. Зі своїми вимогами він не позбавлений був можливості звернутися до ОСОБА_5

03 лютого 2025 року за допомогою системи «Електронний суд» ОСОБА_1 через свого представника подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому посилалася на те, що апелянт вказує на порушення норм процесуального права судом першої інстанції, яке відображається у відмові у задоволенні клопотань, поданими стороною відповідача. Між тим, відповідачка неодноразово мала можливість для оскарження дій суду першої інстанції, якщо вважала порушенням норм процесуального права. Однак, апеляційні скарги відповідача не були задоволені, як наслідок, вважав, що судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права. Зазначив, що задоволення позову було обґрунтованим та суд першої інстанції виключив з вартості ремонтних робіт витрати на влаштування хвірток, мурування паркану, улаштування фундаменту, розробку ґрунту вручну, а також вартість проведення демонтажних робіт унітазів. Однак, таке виключення не може визнавати усі докази недостовірними. Окрім цього, у судових засіданнях неодноразово досліджувалися документи, що додані до позовної заяви. Відповідачка повно та всебічно ознайомилась із ними. Однак, заперечень щодо інших елементів виконаних робіт у сторони відповідача не було, з вказаного не зрозуміло на підставі чого суд першої інстанції був зобов`язаний визнавати докази недостовірними. Вважав, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з`ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, рішення суду скасувати.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , як член сім`ї ОСОБА_5 , проживаючи в спірному будинку з 1989 року, приймав участь у витратах на проведення ремонтних робіт та будівництві літньої кухні. Власником будинку до 13 квітня 2020 року був ОСОБА_5 , а після його смерті - в порядку спадкування за заповітом власницею стала ОСОБА_9 . Оскільки копії кошторисів, які долучені до матеріалів справи, копія підсумкового акту виконаних робіт, копія локального кошторису на будівельні роботи містять деякі невідповідності, які позивачем та його представником не були пояснені під час судового засідання, стягненню підлягає вартість ремонтних робіт саму у сумі 5382211,79 грн. Строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки про порушене право останній дізнався 2020 році, коли він дізнався про наявність заповіту на користь ОСОБА_9 .

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що власником домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, посвідченого 28 січня 1989 року старшим державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Цукановою О.В. був ОСОБА_5 (а.с.17-20 том 1).

ОСОБА_1 , разом зі своєю дружиною ОСОБА_6 та дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проживає за адресою АДРЕСА_1 .

За життя ОСОБА_5 15 грудня 2011 року склав заповіт, яким заповів належні йому на підставі особистої приватної власності жилий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л. В., зареєстровано в реєстрі за № 2702 (а.с.22 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5 (а.с.21 том 1).

Відповідно до копії Договору будівельного підряду № 09/01-1 від 09 січня 2014 року замовник ОСОБА_1 та підрядник ТОВ «ТБС-Україна» домовились про виконання підрядником робіт з капітального ремонту та реконструкції (при необхідності) об`єкта нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (вугіл АДРЕСА_3 , пункт 1 договору.

Відповідно до пункту 2 договору підрядник розпочне виконання робіт 01 липня 2014 року і завершить роботи протягом 11-ти місяців з дня початку виконання робіт.

Згідно з пунктом 10 договору договірна ціна робіт є приблизною і складає 6,5 млн грн.

Відповідно до пункту 62 договору вартість виконаних робіт, що підлягають оплаті, визначаються кошторисом (а.с.23-40 том 1).

Згідно з копією підсумкового кошторису за період з 01.07.2014 по 31.05.2015 договірна ціна за ремонт жилого будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 становить 5 597 798,83 грн (а.с.41 том 1).

Зазначена вартість ремонту жилого будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 (вугіл АДРЕСА_3 підтверджується також копією довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрати, підсумкового акту виконаних робіт за період з 01.07.2014 по 31.05.2015, в якому зазначено найменування робіт та витрати з кожного виду роботи (а.с.42,43-90 том 1).

Відповідно до копії локального кошторису на будівельні роботи № 02-01-07, кошторисна вартість благоустрою території становить 967 299,24 грн., кошторисна вартість на загальнобудівельні роботи становить 3 609 676,14 грн (а.с.91-124 том 1).

В суді першої інстанції була допитана в якості свідка ОСОБА_10 , яка є матір`ю сторін у справі, яка вказала, що ремонт був проведений поетапно. Паркан був побудований в 2003 році за спільні кошти ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_10 . Наступний етап ремонту був у 2007 році, син почав робити підвал та ванну кімнату, підлогу, поставив душову кабіну, поклав плитку, встановив пральну машину, але цей ремонт також був зроблений за спільні кошти. Свідок зазначила, що давала кошти на пральну машину. Наступний етап ремонту був у 2010 році, батьки віддали спальну та дві кімнати сину. Свідок зазначила, що позивач працював приватним підприємцем. Наступний етап ремонту почався у 2012 році, позивач почав робити літню кухню, зробив у півтора рази більше старої, ремонт робив за власний кошт. У 2014-2015 роках позивач пофарбував будинок та зробив дах, всі ці ремонти робила бригада. У 2015 році ОСОБА_1 почав утеплювати підлогу. З 2015 року по 2016 рік ОСОБА_10 разом із ОСОБА_5 жили у відповідачки ОСОБА_9 , в будинку були замінені меблі, позивач зробив перепланування будинку. Наступний етап ремонту був у 2016 році, позивач почав робити сад, без згоди почав викопувати фруктові дерева, квітники, замість усього саду посадив туї, увесь сад позивач зробив за власні кошти.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Із досліджених судом доказів встановлено, що предметом позову є правовідносини, які виникли між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_9 (рідними братом та сестрою), як спадкоємецею майна батька ОСОБА_5 , з приводу відшкодування витрат понесених позивачем, як членом сім`ї спадкодавця ОСОБА_5 на ремонт та будівництво (перепланування) належного спадкодавцю будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 151 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Відповідно до частини 3 статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенні ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку.

Згідно з пунктом четвертим постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» відповідно до статті 12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах. Оскільки згідно зі статтею 17 ЗК УРСР і статтею 14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Таке ж право за цих умов належить членам сім`ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них статтею 156 ЖК УРСР обов`язок.

Суд першої інстанції вважав, що 03.08.2020 позивачем до Дзержинського районного суду м. Харкова подано позов про визнання заповіту недійсним. В своєму позові ОСОБА_1 зазначив, що він доглядав батька, надавав допомогу, займався лікуванням та похованням. Рішенням суду по справі № 638/10706/20 від 10 серпня 2023 року в позові відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 17.01.2024. Із наведеного суд першої інстанції зробив висновок, що моментом прийняття спадщини треба вважати не дату її відкриття, а набрання законної сили рішенням суду про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту недійсним.

Такий висновок суду не ґрунтується на вимогах закону, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1,2 статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Частиною 5 статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Виходячи з наведеного колегія суддів зазначає, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є власником із часу її відкриття.

Відповідно до частин 1,2 статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Частиною 4 вказаної статті передбачено, що кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_2 прийняла спадщину після батька ОСОБА_5 померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , однак свідоцтва про право на спадщину до теперішнього часу не отримала.

Таким чином, звертаючись з даним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не пропустив строк встановлений статтею 1281 ЦК України.

Частиною 3 статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_12 не заперечувала проти того, що ОСОБА_1 дійсно за згодою їхнього батька здійснював деякий ремонт будинку за власний рахунок, зокрема у 2007 році були відремонтовані санвузли у підвалі, у 2010 році здійснено ремонт у двох кімнатах будинку, у 2014-2015 роках проведений ремонт покрівлі, були утеплені стіни будинку, відремонтована кухня, коридор і веранда. При цьому у 2012 року здійснено реконструкцію літньої кухні без згоди батька (а.с.158-160 том 1).

Вказане підтверджено показаннями свідка ОСОБА_10 , яка є матір`ю сторін у справі, яка також зазначила, що у 2016 році, ОСОБА_1 без згоди почав робити сад, викопувати фруктові дерева, квітники, замість усього саду посадив туї, увесь сад позивач зробив за власні кошти.

Таким чином ОСОБА_12 та свідок ОСОБА_10 не заперечували, що частина ремонтних робіт була здійснена за згодою ОСОБА_5 (власника) за кошти позивача.

ОСОБА_1 , як член сім`ї власника та за його згоди, здійснював капітальний ремонт домоволодіння за свої кошти і такими правомірними діями перевищив покладений на нього статтею 156 ЖК УРСР обов`язок брати участь у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території та проведенні ремонту.

Витрати, які були необхідними у розумінні статті 156 ЖК УРСР та які ОСОБА_1 здійснив за згодою власника протягом 2014-2015 років, спадкоємиця ОСОБА_12 була б зобов`язана відшкодувати у межах вартості отриманого нею у спадщину майна. Матеріали справи не містять інформації про вартість отриманого ОСОБА_12 майна у спадщину.

Звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_1 посилався на застосування положень статті 1212 ЦК України, однак колегія суддів зазначає, що у даній справі ОСОБА_12 не є тією особою, яка безпідставно набула майно, оскільки вона прийняла спірне майно у порядку спадкування після смерті батька, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування положення статті 1212 ЦК України.

До суду першої інстанції ОСОБА_2 подала заяву про застосування строків позовної давності.

Суд першої інстанції вважав, що позивач дізнався про порушення його права тільки з моменту, коли він дізнався про наявність заповіту, тобто в 2020-му році, тому строк позовної давності порушений не був.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Статтею 257 ЦК України загальна тривалість позовної давності встановлена у три роки. Відповідно до частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

У випадку виникнення судового спору учасники цивільного обороту мають розуміти, що їхні дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Суд першої інстанції не врахував, що позивач звернувся до суду через 6 років після закінчення будівельних робіт, і не навів обґрунтованих доводів, що він не міг дізнатися про порушення свого права з 2015 року, враховуючи те, що вимог до батька, ще за його життя, позивач не пред`являв.

Тому висновок суду про відсутність підстав для застосування позовної давності необґрунтований, оскільки за даними вимогами позовна давність пропущена.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Спадкування не перериває та не поновлює позовної давності, а є лише переходом прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб-спадкоємців.

Матеріали справи не містять доказів того, що батько за життя визнавав право позивача на відшкодування витрат на ремонтні роботи.

Таким чином, позовна давність за вимогами до власника про відшкодування витрат на будівництво здійсненого у 2014-2015 роках спливла ще за життя ОСОБА_5 .

Отже, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на ремонт будинку в тій частині, яка була погоджена ОСОБА_5 та перевищувала обов`язок, передбачений ст.156 ЖК УРСР, необхідно відмовити за спливом позовної давності, в іншій частині по суті заявлених вимог.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив обставини справи та наявні у справі докази, не надав їм належну оцінку, не з`ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог і того, яка саме правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 17025,00 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в особі представника ОСОБА_3 , задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування витрат на ремонт житлового будинку залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 17025,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова