Справа № 450/2043/25 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/2787/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , ТМ «Центр правової допомоги» про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

в травні 2025 року ОСОБА_1 звернулася у Пустомитівський районний суд Львівської області з позовом до ФОП ОСОБА_2 , ТМ «Центр правової допомоги, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь кошти в розмірі 416 000 грн 00 коп.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 травня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 , ТМ «Центр правової допомоги» про стягнення коштів, направлено за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва.

Ухвала суду мотивована тим, що оскільки офіційне зареєстроване місцезнаходження відповідача ФОП ОСОБА_2 є АДРЕСА_1 , що відноситься до підсудності Голосіївського районного суду м. Києва, справа підлягає направленню на розгляд до цього суду. При постановленні цієї ухвали судом також враховано, що 12 квітня 2025 року між виконавцем ТОВ «Центр правової допомоги» (ФОП Дзісь М. Р.) та замовником ОСОБА_1 укладений договір № 12042506 про надання правової допомоги/юридичних послуг, пункт 6.3 якого передбачає вирішення спорів судом за місцем фактичного знаходження виконавця. Окрім цього в позовній заяві ОСОБА_1 не обґрунтовує яким саме чином зачіпаються її права як споживача послуг невиконанням договору про надання правової допомоги/юридичних послуг, а тому дана справа підлягає розгляду за правилами, визначеними статтею 27 ЦПК України (за місцезнаходженням відповідача).

Ухвалу суду в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , подавши в серпні 2025 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Пустомитівського районного суду м. Львова від 22 травня 2025 року, справу передати до цього суду для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції постановляючи оскаржувану ухвалу, не врахував того, що позов пред`явлений ОСОБА_1 випливає із порушення її прав як споживача, тому може бути поданий за місцем її проживання, яке знаходиться на території на яку поширюється юрисдикції Пустомитівського районного суду Львівської області. Вирішення питання, яким саме чином зачіпаються її права як споживача послуг невиконанням договору про надання правової допомоги/юридичних послуг відбувається на стадії розгляду справи по суті, та не може бути підставою для передачі справи за підсудністю.

Ухвалою Львівського апеляційного суду від 12 серпня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 травня 2025 року. Витребувано із Пустомитівського районного суду Львівської області матеріали цивільної справи № 465/752/24 з врахуванням вимог Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

02 грудня 2025 року справа надійшла до Львівського апеляційного суду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Стаття 125 Конституції України встановлює, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судоустрій будується за принципами територіальності, спеціалізації та інстанційності.

Принцип територіальності забезпечує територіальне розмежування компетенції судів загальної юрисдикції і зумовлений потребою доступності правосуддя на всій території України.

Принцип територіальності реалізується через правила територіальної юрисдикції (підсудності) справ.

Правила територіальної підсудності визначають розмежування компетенції судів першої інстанції щодо розгляду справ, підвідомчих загальним судам, за територіальною ознакою. Крім того, правила територіальної підсудності дають можливість визначити конкретний місцевий суд, який повинен розглядати справу як суд першої інстанції.

Кожен місцевий чи апеляційний суд має свою територіальну юрисдикцію (підсудність), тобто поширює свою компетенцію на правовідносини, що виникли чи існують на певній території. Це є важливою гарантією для вирішення судових спорів у розумні строки в умовах ускладнення правових відносин і збільшення правових конфліктів.

Порушення судами правил територіальної юрисдикції має наслідком обов`язкове скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд (стаття 378, пункт 6 частини першої статті 411 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом, а позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (частина перша, друга статті 27 ЦПК України).

Загалом, перелік справ з альтернативною підсудністю закріплений у статті 28 ЦПК України.

Частиною п`ятою цієї статті Кодексу визначено, що позови про захист прав споживачів можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Виходячи із системного тлумачення положень ЦПК України, який прямо не передбачає до якого суду необхідно пред`являти позови, якщо відповідачем є фізична особа підприємець, враховуючи, що набувши цей статус, особа не втрачає статус фізичної особи, найбільш розумним в такому випадку буде пред`явлення позову до такої особи до суду за адресою місцезнаходження (місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Суть підсудності за вибором позивача, або альтернативної підсудності, полягає у тому, що за визначеними критеріями цивільних справ позивачу дається можливість обрати з кількох передбачених у законі судів той суд, до якого він пред`являтиме свої позовні вимоги. Законодавець установлює вичерпний перелік позовів, на які поширюються правила цього виду підсудності, а також передбачає конкретні суди, до яких можна з такими вимогами звернутися.

За загальним правилом територіальної підсудності суд є наближеним до місця знаходження відповідача, тобто тієї сторони у спорі, яка презюмується неправою. Правило підсудності за місцем знаходження відповідача стосовно доступності правосуддя є зручним саме для нього, а не для особи, яка звертається до суду за захистом.

З безкоштовного витягу, отриманого місцевим судом з Єдиного державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань перед постановленням оскарженої ухвали убачається, що ОСОБА_2 є зареєстрований як фізична особа-підприємець, адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Матеріали справи не містять інформації щодо перевірки зареєстрованого місця проживання позивачки за відомостями, внесеними до Єдиного державного демографічного реєстру.

Положення частини першої статті 27, частини першої статті 28 ЦПК України імперативно встановлюють, що визначення територіальної юрисдикції (підсудності) здійснюється з урахуванням саме зареєстрованого місця проживання або перебування фізичної особи - сторони у справі, а у разі пред`явлення позову до юридичних осіб - за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, якщо інше не передбачено законом.

Зазначена вимога процесуального закону унеможливлює зловживання процесуальними правами при визначенні підсудності.

Відповідно до положень частини дев`ятої статті 187 ЦПК України, якщо за результатами отриманої судом інформації буде встановлено, що справа не підсудна цьому суду, суд надсилає справу за підсудністю в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо: 1) справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду; 2) після задоволення відводів (самовідводів) чи з інших підстав неможливо утворити новий склад суду для розгляду справи; 3) ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу суду, який розглядав справу.

Колегія суддів зауважує, що суд, встановлений законом (законний суд), є необхідним інституційним елементом справедливого правосуддя в тому розумінні, яке цьому поняттю надає стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Лише такий суд, керуючись правовими засадами та за встановленою законом процедурою, є компетентним здійснювати правосуддя.

Відповідний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 125/1267/16-ц.

Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 536/1267/18, постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 червня 2024 року в справі № 554/7669/21.

З матеріалів справи убачається, що позивач є споживачем юридичних послуг, що підтверджується умовами укладеного між сторонами у справі договору, зміст якого дозволяє дійти висновку, що такий укладений як виконавцем саме фізичною особою підприємцем, а не є договором про надання правничої допомоги у розумінні Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», укладеним з адвокатом (адвокатським бюро, адвокатським об`єднанням), на який не поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів». Тому, висновки викладені у постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 191/2617/19 (провадження № 61-5146св21) є не релевантними у справі, яка переглядається. Під час апеляційного перегляду встановлено, що до Єдиного реєстру адвокатів України не внесені відомості щодо такого адвоката як ОСОБА_2 . Також відсутні підстави ввжати, що даний договір укладений у порядку, визначеному Законом України «Про безоплатну правничу допомогу».

Оскільки частиною п`ятою статті 28 ЦПК України визначено декілька варіантів альтернативної підсудності у справах про захист прав споживачів: (1) зареєстроване місце проживання чи перебування споживача або (2) місцем заподіяння шкоди чи (3) виконання договору, право вибору одного з яких належить виключно позивачу, мотиви суду першої інстанції про врахування умов укладеного договору для визначення підсудності цієї справи за місцем фактичного знаходження виконавця, колегія суддів вважає помилковими.

У постанові Верховного Суду від 11 вересня 2020 року в справі №725/2910/19 (провадження № 61-8546св20) зазначено, що тлумачення статей 27, 28 ЦПК України свідчить, що підсудність за вибором позивача (альтернативна підсудність) - це така підсудність, при якій позивачеві надається право за своїм вибором пред`явити позов в один з декількох вказаних у законі судів. Разом із тим, правила альтернативної підсудності не позбавляють позивача права звернутися із позовом за правилами загальної підсудності (стаття 27 ЦПК України), оскільки позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу (частина шістнадцята статті 28 ЦПК України).

Враховуючи підстави та предмет позову, колегія суддів доходить висновку, що дана справа може бути підсудна Пустомитівському районному суду Львівської області за умови встановлення, що позивачка має зареєстроване місце проживання на території, на яку поширюється юрисдикція цього суду.

Відтак, відповідні доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Колегія суддів вважає обґрунтованими також аргументи скарги про те, що питання обґрунтованості позовних вимог вирішується на стадії розгляду справи по суті, відтак не може бути підставою для надіслання справи за підсудністю до іншого суду.

За таких обставин неправильними є висновки місцевого суду про передачу справу на розгляд до іншого суду, а саме до суду за зареєстрованим місцем знаходження відповідача, адже правила про альтернативу підсудність застосовуються саме за ініціативою позивача, та за умови їх обґрунтованості не можуть бути змінені судом.

Пунктом 6 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (стаття 379 ЦПК України).

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що оскільки оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, апеляційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржену ухвалу скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, розподіл судових витрат за розгляд справи судом апеляційної інстанції, повинен зробити суд першої інстанції за результатами розгляду справи по суті.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 379, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 22 травня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, у касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич