П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 листопада 2025 року м. Київ

Справа №759/3784/20

Апеляційне провадження №22-ц/824/86/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Поліщук Н.В., Шкоріної О.І.

за участю секретаря Липченко О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Ул`яновської О.В., 27 травня 2021 року у м. Києві, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про захист авторських прав,

В С Т А Н О В И В

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_15 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про захист авторських прав.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що він є заслуженим лікарем України, доктором медичних наук, полковником медичної служби, працював заступником начальника Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» - головним терапевтом Міністерства оборони України. У 2015 році ним створено та видано книгу «ІНФОРМАЦІЯ_4», авторські права на яку зареєстровано 11 червня 2018 року.

У 2017 році видавництвом СПД ОСОБА_16 було видано підручник «ІНФОРМАЦІЯ_3» (К.: СПД ОСОБА_16 2017. - 620 с. ISBN 978-617-7530-12-0) за редакцією ОСОБА_2 та ОСОБА_15 , авторським колективом якої зазначено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 .

Позивач вказував, що у вказаному підручнику, а саме у розділах 2, 3, 7, у повному обсязі використано його книгу «ІНФОРМАЦІЯ_4», яка видана у 2015 році. Використання тексту здійснено частково дослівно, а частково з незначними близькими до тексту змінами, проте у підручнику відсутнє посилання на нього як автора, згоду або дозвіл на використання у підручнику належного твору він не надавав.

Позивач вважав, що авторство зазначеного підручника вказано неправомірно, дії відповідачів з опублікування у вказаному підручнику під своїм іменем матеріалів із вищезазначеної книги позивача є порушенням авторського права.

Посилаючись на те, що відповідачі своїми діями порушили його майнові та авторські права на зазначений твір, завдали йому моральної шкоди, розмір якої він оцінив у розмірі 130000 грн.

Також на підставі підпункту «г» ч. 2 ст. 52 Закону України «Про авторські та суміжні права» вважав, що з відповідачів на його користь підлягає стягненню компенсація в розмірі 37440 грн.

Враховуючи наведене, позивач просив заборонити відповідачам вчиняти дії, що порушують його авторське право, а саме:

- заборонити видавати (опубліковувати) та в будь-якій іншій формі використовувати підручник «ІНФОРМАЦІЯ_3» за редакцією ОСОБА_2 та ОСОБА_15 : СПД ОСОБА_16 2017. - 620 с. ISBN 978-617-7530-12-0;

- припинити розповсюдження підручника «ІНФОРМАЦІЯ_3» за редакцією ОСОБА_2 та ОСОБА_15 : СПД ОСОБА_16 2017. - 620 с. ISBN 978-617-7530-12-0;

- вилучити з цивільного обігу та знищити всі контрафактні примірники підручника «ІНФОРМАЦІЯ_3» за редакцією ОСОБА_2 та ОСОБА_15 :

СПД ОСОБА_16 2017. - 620 с. ISBN 978-617-7530-12-0;

- вилучити обладнання, матеріали та інші предмети, призначені для виготовлення і відтворення примірників підручника «ІНФОРМАЦІЯ_3» за редакцією ОСОБА_2 та ОСОБА_15 : СПД ОСОБА_16 2017. - 620 с. ISBN 978-617-7530-12-0;

- стягнути з відповідачів солідарно на його користь компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 130000 грн; згідно з підпунктом «г» частини другої статті 52 Закону України «Про авторські та суміжні права» стягнути з відповідачів солідарно на його користь компенсацію у розмірі потроєної мінімальної авторської винагороди у розмірі 37440 грн;

- зобов`язати відповідачів не пізніше 30-денного строку з дня набрання чинності рішенням суду, за власний рахунок опублікувати в офіційних друкованих виданнях повідомлення про допущене порушення авторського права та зміст судового рішення (рішень) щодо цього порушення.

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 01 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про захист авторських прав - були задоволені в повному обсязі. /т.2 а.с.33-36/

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 26 квітня 2021 року було скасоване заочне рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 лютого 2021 року та призначений розгляд справи в порядку загального позовного провадження. /т.2 а.с. 146-148/

13 травня 2021 року відповідачем ОСОБА_2 був поданий зустрічний позов, проте ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання 27 травня 2021 року суд першої інстанції відмовив у прийнятті його до спільного розгляду з первісним позовом. /т.2 а.с.152-162, т.3 а.с.9/

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 27 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про захист авторських прав - залишені без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що підручник «ІНФОРМАЦІЯ_3», за редакцією ОСОБА_2 та ОСОБА_15 , видано у 2017 році, а авторство книги «ІНФОРМАЦІЯ_4» ОСОБА_1 зареєстровано 11 червня 2018 року, отже станом на момент видання підручника вказане свідоцтво не регулювало відносини авторства.

Суд першої інстанції вважав, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували порушення вимог законодавства саме відповідачами з опублікування в підручнику матеріалів книги позивача та порушення авторського права позивача або загрозу такому порушенню, розмір шкоди та причинно-наслідковий зв`язок між завданою шкодою і діями відповідачів.

Суд першої інстанції відхилив посилання позивача на висновок експертизи щодо наявності у підручнику відповідачів співпадінь фрагментів з книги «ІНФОРМАЦІЯ_4», зазначивши, що на момент видавництва відповідачами підручника «ІНФОРМАЦІЯ_3» доказів наявного, охоронюваного законом авторського права позивача на книгу « ІНФОРМАЦІЯ_4», з якої взято окремі фрагменти, не існувало, порушених позивачем прав не встановлено. /т.3 а.с.25-27/

Вказане рішення суду вже було предметом перегляду суду апеляційної та касаційної інстанцій.

Постановою Верховного Суду від 07 грудня 2022 року постанову Київського апеляційного суду від 22 грудня 2021 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову апеляційного суду, якою рішення суду першої інстанції було залишено без змін, Верховний Суд вказав на те, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

При новому розгляді справи суду апеляційної інстанції необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог і заперечень, як у цілому, так і кожному доказу окремо, надати мотивовану відповідь на всі основні аргументи сторін, зокрема:

§ перевірити чи книга « ІНФОРМАЦІЯ_4» за авторства ОСОБА_1 та книга «ІНФОРМАЦІЯ_4», на яку 11 червня 2018 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_1 , є одним і тим же об`єктом авторського права;

§ встановити, які правовідносини виникли між ОСОБА_1 та Військово-медичним департаментом Міністерства оборони України, з урахуванням того, що останнє позначене знаком охорони авторського права © на момент видання у книзі «ІНФОРМАЦІЯ_4» та чи стосується це прав та інтересів ІНФОРМАЦІЯ_2 , виходячи з того, що за інформацією вказаного Командування авторські права та передача авторських майнових прав автором книги «ІНФОРМАЦІЯ_4» ОСОБА_1 до Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України не оформлювались;

§ надати належну правову оцінку висновку експертів науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності № 238/18 за результатами проведення експертного дослідження у сфері інтелектуальної власності від 16 жовтня 2018 року, а за необхідності - призначити відповідну експертизу, та ухвалити законне і обґрунтоване рішення у справі.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуально права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотань позивача, фактично обмежив у можливості доведення обґрунтованості своїх вимог, не встановивши істотних для справи обставин.

Суд не врахував, що авторське право виникає в силу факту створення інтелектуальною творчою працею автора або співавтора твору науки, літератури, і мистецтва. Твір вважається, створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми з урахуванням суті твору. Правова охорона поширюється, як на оприлюднені, так і не оприлюдненні, як на завершені, так і на не завершені твори, незалежно від їх призначення, жанру, обсягу, мети. Вважає, що авторські права виникли у позивача з моменту опублікування позивачем твору, з 2015 року, а не з моменту отримання позивачем свідоцтва про реєстрацію авторського права у 2018 році.

Зазначав, що до Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України» майнові авторські права на твір позивача не передавалися та не перейшли, незважаючи, що під авторським знаком охорони авторського права «с» зазначено «Військово-медичний департамент Міністерства оборони України» (ВДМ МОУ) із зазначенням дати видання - 2015 рік.

Відповідачі здійснили використання твору позивача в своєму творі частково дослівно, а частково з незначними, близькими до тексту змінами, шляхом порушення цілісності та недоторканості твору позивача внаслідок, як редагування твору, так і зміни послідовності розташування окремих частин твору позивача. При цитуванні твору позивача не здійснювалося посилання на ім`я, як автора, джерело цитування у більшості випадків не вказувалося. Не отримувалася згода або дозвіл позивача на використання його твору. Тому, на думку позивача, сторона відповідача, не довела дотримання авторських прав позивача.

Обраний позивачем спосіб захисту відповідає визначеним законом способам захисту немайнових та майнових авторських прав позивача, як суб`єкта авторського права. Висновки суду першої інстанції позивач вважає суперечливими та взаємовиключними.

Також вказував на безпідставну відмову суду першої інстанції у задоволенні його клопотання про призначення у справі повторної комісійної судової експертизи у сфері інтелектуальної власності та просив призначити вказану експертизу в апеляційному суді. /т.3 а.с.48-68/

При новому розгляді справи в судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Поліщук С.В. підтримали апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній та просили про задоволення заявлених ними вимог.

В судовому засіданні 22 вересня 2009 року стороною позивача було знято з розгляду, заявлене при зверненні з апеляційною скаргою клопотання про призначення у справі повторної комісійної судової експертизи у сфері інтелектуальної власності, що зафіксовано у протоколі судового засідання від 22 вересня 2025 року та відповідному звукозаписі. /т.13 а.с.61-62/

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 та представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_5 - адвокат Бєлкін Л.М. заперечували про доводів апеляційної скарги, вважають рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

При новому розгляді справи апеляційним судом, ухвалою занесеною до протоколу судового засідання від 02 червня 2025 року, були залучені до участі у справі в якості третіх осіб Міністерство оборони України та ОСОБА_17 /т. 12 а.с.138-140/

Представник Міністерства оборони України - Охромєєв Ю.Г. заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись в порядку визначеному процесуальним законом, причини неявки суду не повідомили. А тому, керуючись положеннями ч.2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважала, що їх неявка не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційним судом розглянутий цілий ряд клопотань заявлених учасниками справи, відповідні ухвали занесені до протоколів судових засідань.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Апеляційним судом встановлені та підтверджують матеріалами справи наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

В 2015 році був опублікований твір «ІНФОРМАЦІЯ_4» автором якого визначений ОСОБА_1 , під знаком охорони авторського права © також визначено « ОСОБА_1 , 2015». Міститься позначення про те, що видання рекомендовано до друку Вченою радою Української військово-медичної академії, проте номер протоколу та дата не визначені і як з`ясовано в судовому засіданні апеляційного суду, на час цього видання ще не було рекомендації цієї Вченої ради. Вказано «перша редакція». Видавник МПБП «Гордон». /т.5 а.с.25-26, т.13 а.с.68 -т.14 а.с.85/

Також у 2015 році був опублікований твір «ІНФОРМАЦІЯ_4» автором якого визначений ОСОБА_1 , під знаком охорони авторського права © визначено «Військово-медичний департамент МО України, 2015». Міститься позначення про те, що видання рекомендовано до друку Вченою радою Української військово-медичної академії (протокол № 171 від 31 березня 2015 року). Видавник не визначений. На титульній сторінці міститься емблема Міністерства оброни України, зазначено саме Міністерство оборони України та Військово-медичний департамент, назва книги «Керівництво з воєнно-польової терапії», Київ - 2015 /т.6, т.14 а.с.91/

З листа ТОВ «Поліграфічний комбінат «Типографія від А до Я» від 02 грудня 2021 року вбачається, що замовником друку науково-методичного видання «ІНФОРМАЦІЯ_4», автор ОСОБА_1 , виступало ТОВ «Український медичний вісник». /т.7 а.с.116, т.10 а.с.101/

Матеріали справи містять рецензії на «ІНФОРМАЦІЯ_4». У рецензіях наданих ОСОБА_2 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 автором визначений ОСОБА_1 - Заступник начальника Головного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» МО України, Головний терапевт МО України полковник медичної служби, д.мед.н., заслужений лікар України. /т.5 а.с.27-31, 40-43, т.10 а.с.98-99/ В іншій рецензії ОСОБА_2 вказано на те, що ОСОБА_1 є упорядником «Керівництво з воєнно-польової терапії: спеціальна частина». /т.7 а.с.9/ У рецензії наданій ОСОБА_20 визначено «ІНФОРМАЦІЯ_4» під редакцією ОСОБА_1 /т.5 а.с.31-32/ У рецензіях наданих ОСОБА_21 автор не визначений /т.5 а.с.33-34/ У рецензії наданій ОСОБА_22 автор не визначений проте зазначено, що вона видана Головному терапевту МОУ. /т.5 а.с.35-37/ У рецензії наданій ОСОБА_23 прізвище автора не зазначено, проте відзначені заслуги автора «ІНФОРМАЦІЯ_4». /т.5 а.с.38-39/

З протоколу №7 засідання кафедри військової терапії Української військово-медичної академії від 06 березня 2015 року вбачається, що на обговорення було поставлено питання щодо рекомендації до друку «Керівництва з воєнно-польової терапії: спеціальна частина» (упорядник ОСОБА_1 ) та кафедра ухвалила «Керівництво з воєнно-польової терапії», що призначене для використання лікарями ЗСУ за умови необхідності лікування постраждалих від впливу патогенних факторів зброї масового ураження може бути рекомендовано до друку після належного оформлення доказової бази використаних джерелі усунення недоліків. Рекомендовано Вченій раді УВМА вважати ОСОБА_1 упорядником Керівництва, оскільки авторські права на офіційне видання Військово-медичного департаменту не можуть належати фізичній особі. /т.2 а.с.200/

Згідно з протоколом №1 від 16 березня 2015 року Вчена медична рада Міністерства оборони України рекомендувала використовувати «Керівництво з воєнно-польової терапії» в повсякденній діяльності закладів охорони здоров`я Міністерства оборони України та в навчальному процесі Української військово-медичної академії. /т.2 а.с.195, т.7 а.с.10/

Згідно з протоколом засідання №171 від 31 березня 2015 року Вчена рада Української військово-медичної академії рекомендувала до друку «Керівництво з воєнно-польової терапії: спеціальна частина» (упорядник ОСОБА_1.) після усунення зазначених при рецензуванні недоліків. /т.2 а.с.201, т.7 а.с.117-124/

11 червня 2018 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_1 , а саме на твір Книга «ІНФОРМАЦІЯ_4». /т.1 а.с.13/

На запит Київського апеляційного суду Міністерство економіки України надало наявні у них та належним чином засвідчені копії документів щодо реєстрації авторського права на твір за заявкою ОСОБА_1 від 22 травня 2018 року № 80617, на підставі якої було прийнято рішення про видачу свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір Книга «ІНФОРМАЦІЯ_4» від 11 червня 2018 року № НОМЕР_1 . А саме:

- свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_1 «ІНФОРМАЦІЯ_4», автором якого визначений ОСОБА_1 , дата реєстрації 11 червня 2018 року /т.13 а.с.11/;

- рішення про реєстрацію авторського права на твір, згідно з яким Міністерство економічного розвитку і торгівлі України розглянуло заявку ОСОБА_1 від 22 травня 2018 року № 80617 про реєстрацію авторського права на твір і прийняло рішення зареєструвати авторське право на твір Книга «ІНФОРМАЦІЯ_4»; ОСОБА_1 /т.13 а.с.12/

- заявка ОСОБА_1 від 22 травня 2018 року № 80617 про реєстрацію авторського права на твір Книга «ІНФОРМАЦІЯ_4» та копія довіреності на представництво інтересів ОСОБА_1 /т.13 а.с.13-15/;

- перша сторінка твору Книга «ІНФОРМАЦІЯ_4» та в електронному вигляді поданий на реєстрацію твір. /т.13 а.с.16,19/

У Висновку науково-правової експертизи від 11 квітня 2023 року, виконаного Інститутом держави і права (експерт, к.ю.н. В.Троцька) на запит ОСОБА_1 , вказано на те, що книга «ІНФОРМАЦІЯ_4», за авторства ОСОБА_1 та книга, надана Мінекономіки (лист від 07березня 2023 року № 3921-08/988-09) «ІНФОРМАЦІЯ_4», 2015 року, на яку 11 червня 2018 року видано свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_1 , є одним і тим самим об`єктом авторського права (твором). /т.10 а.с.77-83/

У висновку за результатами проведення експертизи у сфері інтелектуальної власності № 73/06-2025, складеним судовим експертом Мінченко Н.В. 07 липня 2025 року на письмове звернення адвоката Поліщука С.В. (представника позивача ОСОБА_1 ), у вступній його частині вказано, що висновок підготовлений для подання до суду, а також про обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України.

У висновках вказано на те, що книга «ІНФОРМАЦІЯ_4, 2015 р.» автор ОСОБА_1 , типографія «Друкарня «Від А до Я» (зелена палітурка) не є самостійним об`єктом авторського права, а є оновленою редакцією книги «ІНФОРМАЦІЯ_4», перша редакція, Київ, 2015 р., автор ОСОБА_1 , типографія МПБП «Гордон» (біла палітурка), отже є тим же об`єктом авторського права. /т.14 а.с.146-238/

У Висновку науково-правової експертизи від 12 вересня 2024 року, виконаного Інститутом держави і права ім. В.М. Корецького на запит адвоката Поліщука С.В., вказано на те, що книга «ІНФОРМАЦІЯ_4», Київ, 2015, автор ОСОБА_1 не може вважатись офіційним документом Міністерства оборони України, а також не може вважатись нормативним документом. /т.10 а.с.62-68/

У Висновку науково-правової експертизи від 25 вересня 2024 року, виконаного Науково-дослідним інститутом інтелектуальної власності (експерт, к.ю.н. О.Улітіна) на запит адвоката Поліщука С.В., вказано на те, що книга «ІНФОРМАЦІЯ_4», (Київ.; 2015 . Автор ОСОБА_1 ) є результатом інтелектуальної діяльності ОСОБА_1 та містить ознаки об`єкта авторського права. /т.10 а.с.70-75/

У Висновку науково-технічної експертизи від 16 вересня 2024 року, виконаного Державною науково-технічною бібліотекою на запит адвоката Поліщука С.В., вказано на те, що у результаті технічної експертизи роботи ОСОБА_1 «ІНФОРМАЦІЯ_4», не виявлено співпадінь тексту, які можуть свідчити про прямі значні запозичення без вказування авторства, або з неможливістю однозначно ідентифікувати ці джерела. З огляду на технічні умови, пов`язані з особливостями роботи системи «StrikePlagiarism», можна стверджувати, що перевірений документ містить невелику частку некоректних запозичень, що дозволяє вважати перевірений документ оригінальним. /т.10 а.с.76/

Матеріали справи містять науково-правовий висновок, підготовлений завідувачем кафедри цивільного права № 2 Національного юридичного університету імені Я. Мудрого, член-кореспондентом НАПрН України, заслуженим діячем науки і техніки України, доктором юридичних наук, професором В. Яроцьким, в якому вказується на те, що за усіма фактичними ознаками та позначенням ІНФОРМАЦІЯ_4 є службовим твором, який в силу своїх особливостей та застосування містить ознаки офіційного документу, виключне майнове право на який (твір) належить військово-медичному департаменту МО України (наступник - Командування медичних сил). /т.2 а.с.191-194/

Національний юридичний університет імені Я. Мудрого в листі від 12 липня 2021 року вказав на те, що науково-правовий висновок готувався на безоплатній основі, висновок проведено в порядку проведення наукової експертизи, між Університетом та Українською військово-медичною академією договір на проведення експертизи не укладався. /т.5 а.с.66-67/

Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України в листі від 02 березня 2020 року повідомило, що за даними державного реєстру договорів, які стосуються права автора на твір за інформаційно-пошуковими реквізитами «автор/власник» відсутні відомості про отримання дозволу на використання (передачу майнових прав) твору Книга «ІНФОРМАЦІЯ_4» Військово-медичним департаментом МО України від ОСОБА_1 . Також відсутні відомості про надання дозволу на використання (передачу майнових прав) твору Книга «ІНФОРМАЦІЯ_4» Військово-медичним департаментом МО України третім особам. /т.1 а.с.137-138/

У 2017 році видано підручник « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за редакцією ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , авторський колектив: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ISBN НОМЕР_3 , видавництво СПД ОСОБА_16 /т.1 а.с.14, т. 6 /

У пункті «Становлення воєнно-польової терапії в Україні, а саме на сторінці 53 вказано: «Багато уваги питанням організації терапевтичної допомоги приділяє головний терапевт МО України доктор медичних наук, полковник медичної служби ОСОБА_1 . Ним вперше в Україні у 2015 році підготовлено «Керівництво з воєнно-польової терапії», в основі якого закладено принципи надання терапевтичної допомоги, що застосовуються в країнах НАТО при ураженнях ядерною, хімічною або біологічною зброєю.»

По тексту підручника у примітках міститься ряд посилань на «Керівництво з воєнно-польової терапії: спеціальна частина. К.: ВМД, 2015» із зазначенням сторінок.

У списку «Література» на сторінці 614 у п. 73 зазначено: « ОСОБА_1 . Керівництво воєнно-польової терапії: спеціальна частина. - К.: ВМД, 2015. - 256 с. /т.6/

Державною установою «Центр розвитку медсестринства Міністерства охорони здоров`я України» в додатку до листа від 21 травня 2020 року були надані в копіях:

- витяг з протоколу № 187засідання Вченої ради Української військово-медичної академії 07 лютого 2017 року, яким Вчена рада рекомендувала до друку підручник «ІНФОРМАЦІЯ_3» за редакцією ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , обсягом 569 сторінок /т.1 а.с.140-141,159-160/;

- лист Командування Української військово-медичної академії від 28 лютого 2017 року адресований Державній установі «Центральний методичний кабінет з вищої медичної освіти МОЗ України» з проханням розглянути рукопис «ІНФОРМАЦІЯ_3» за редакцією ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , і дати висновок про доцільність його видання з грифом «Рекомендовано Міністерством охорони здоров`я України як підручник для лікарів-інтернів та лікарів-слухачів закладів (факультетів) післядипломної освіти МОЗ України» /т.1 а.с.142/;

- протокол №1 засідання комісії від 24 березня 2017 року, згідно з яким ухвалили підручник «ІНФОРМАЦІЯ_3» (автори ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та інші) до видання із формулюванням : «Рекомендовано Міністерством охорони здоров`я України як підручник для лікарів-інтернів та лікарів-слухачів закладів (факультетів) післядипломної освіти МОЗ України» /т.1 а.с.143-144/

- рецензії на підручник «ІНФОРМАЦІЯ_3», де визначений авторський колектив: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 /т.1 а.с.145-158, т. 7 а.с.8/

Матеріали справи містять копію висновку експертів Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності №238/18 за результатами проведення експертного дослідження у сфері інтелектуальної власності від 16 жовтня 2018 року, в якому вказано, що виконаний на вимогу ОСОБА_1 від 27 серпня 2018 року. У вступній частині висновку відсутні посилання на те, що висновок підготовлений для суду, а також про обізнаність/повідомлення експерта про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384,385 КК України.

У висновках вказано, що у тексті підручника «ІНФОРМАЦІЯ_3» 2017 року видання (автори ОСОБА_24 , ОСОБА_3 із співавторами) частково відтворено книгу «ІНФОРМАЦІЯ_4» 2015 року видання (автор - ОСОБА_1 ) без дотримання правил належного цитування. /т.1 а.с.16-72/

У додатку №1 міститься порівняльна таблиця Твір №1 ( ОСОБА_1 «ІНФОРМАЦІЯ_4» - К.: 2015. - 256 с.) та Твір № 2 («ІНФОРМАЦІЯ_3»: підручник [за редакцією ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ]. - К.: СПД ОСОБА_16 , 2017 - 620 с), з яких вбачається, що аналізу піддавались фрагменти текстів, та експертом встановлено повне або часткове співпадіння певних фрагментів, із приміткою на посилання та без здійснення відповідного посилання. /т.1 а.с.29-72/

Матеріали справи містять копію висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 19080/23-53 за результатами проведення дослідження у сфері інтелектуальної власності, складеного експертом Н. Климовою на запит начальника Української військово-медичної академії В.Савицького 02 листопада 2023 року. У вступній частині висновку відсутні посилання на те, що висновок підготовлений для суду, а також про обізнаність/повідомлення експерта про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384,385 КК України.

У висновках вказано, що при створенні «ІНФОРМАЦІЯ_4» 2015 року видання (упорядник ОСОБА_1) та підручника «ІНФОРМАЦІЯ_3» (за редакцією ОСОБА_24 , ОСОБА_3 ) 2017 року, мало місце використання шляхом перекладу, переробки та відтворення частин творів, наданих на дослідження, які можуть використовуватись самостійно: Посібника НАТО з медичних аспектів оборонних операцій РХБ. А Med P-6 (B) - «Nato Handbook On The Medical Aspects Of Nbc Defensive Operations Amedp - 6(B)/ Part I - Nuclear, Part II - Biological, Part III - Chemical», документів НАТО та Збройних Сил США, підручників, посібників, статей, в тому числі, представлених в перекладі українською мовою. В додатках міститься таблиця з порівнянням «ІНФОРМАЦІЯ_4» 2015 року видання та джерел запозичення /т.11 а.с.15-193/

Стороною позивача був наданий Висновок фахівця (професіонала) у галузі медицини, доктора медичних наук, професора В. Савченко від 07 серпня 2024 року щодо обґрунтованості висновку дослідження у сфері інтелектуальної власності від 02 листопада 2023 року № 19/080/23-53, складеного експертом КНІСЕ Н. Климовою. У цьому Висновку вказано на те, що при здійсненні порівнянь змісту Керівництва з наданими експертами джерелами або їх перекладами, експертом жодного разу не встановлено, що використані ним переклади з англійської мови або надані експерту джерела в електронному вигляді, є автентичними з текстами тих джерел, на які експерт та заявник (замовник) посилаються. Теж саме стосується і російськомовних джерел.

При порівнянні експертом текстів Керівництва з воєнно-польової медицини з текстами перекладів фрагментів з іншомовних джерел, котрі (джерела) самим експертом не досліджувались, експертом допущена очевидна підміна понять та логічна помилка. Не зважаючи на те, що зміст Керівництва з воєнно-польової медицини експертом порівнюється не з повними автентичними текстами англомовних або російськомовних джерел, а з фрагментами текстів, які є похідними від цих джерел та часто відмінними від них внаслідок редагування та змін, допущених при здійсненні перекладу, експерт робить необґрунтовані висновки про наявні збіги змісту Керівництва з воєнно-польової медицини з текстами вказаних ним англомовних та російськомовних джерел. Між тим, як вже зазначалось вище, жодного з таких джерел експерт не дослідив, про що сам же і зазначає у своєму висновку. До того, як робити висновки про тотожність Керівництва з наданими перекладами, експерт мав би спочатку порівняти тотожність і правильність наданого йому перекладу з джерелом, переклад якого здійснювався.

Враховуючи, що надані експерту переклади фрагментів англомовних текстів, як і фрагменти російськомовних текстів, були створені в 2023 році, то запозичення з них інформації до «Керівництва з воєнно-польової медицини», яке було створене ОСОБА_1 в 2015 році, неможливе, а висновок експерта про таке запозичення є очевидно таким, що не відповідає дійсності навіть з таких підстав. /т.12 а.с.50-57/

Також стороною позивача надана Рецензія за результатами аналізу висновку експерта від 02 листопада 2023 року № 19080/23-53 за результатами проведення дослідження у сфері інтелектуальної власності, складеної 27 травня 2025 року судових експертом Прохоров-Лукіним Г.В., в якій вказано на те, що експертиза об`єктів інтелектуальної власності за результатами якої складено висновок експерта від 02 листопада 2023 року № 19080/23-53, проведена неповно та необ`єктивно, з порушення Інструкції, з істотними методичними порушеннями, а зроблені в результаті цього дослідження висновки є необ`єктивними та необґрунтованими, що є наслідком порушення принципів законності, об`єктивності та повноти дослідження, визначених у ст. 3 Закону України «Про судову експертизу», а також порушенням вимоги п.2 ст. 72 ЦПК України, згідно якої експерт зобов`язаний дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок на поставлені йому питання, а відтак цей висновок викликає сумніви у правильності і не може слугувати джерелом доказів у справі. /т.12 а.с.94-108/

З рішення дисциплінарної палати Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції № 1 від 15 травня 2025 року вбачається, що предметом розгляду було звернення ОСОБА_1 від 24 березня 2025 року щодо розгляду питання дисциплінарної відповідальності експерта ОСОБА_25 під час проведення дослідження у сфері інтелектуальної власності, за результатами якого складено висновок від 02 листопада 2023 року № 19080/23-53. Дисциплінарною палатою встановлено, що у вступній частині висновку не зазначено: перелік, об`єктів, що підлягають дослідженню, та зразків (у разі надходження); відомості про надані матеріали (у тому числі вид (назва) матеріалів (документів) та кількість аркушів); запис про відповідність матеріалів та об`єктів, що надійшли до експертної установи (експерта) матеріалам, зазначеним у документі про призначення експертизи (залучення експерта); попередження (обізнаність) експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за ст. 384 КК України та за відмову від надання висновку за ст. 385 КК України. У вступній частині Висновку відсутня інформація щодо укладеного з експертною установою договору, за письмовим зверненням особи. З огляду на викладене, дисциплінарною палатою зроблений висновок, що під час складання Висновку експертом не дотримано вимоги п. 4.12. Інструкції № 53/5 та притягнуто експерта ОСОБА_25 до дисциплінарної відповідальності та застосовано дисциплінарне стягнення у виді попередження. /т.12 а.с.247-250/

Листом № 510/10/136 від 22 лютого 2020 року Командування Медичних Сил Збройних Сил України повідомило адвоката Поліщука С.В. про те, що авторські права та передача авторських майнових прав автором книги «ІНФОРМАЦІЯ_4» ОСОБА_1 до Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України не оформлювалися. /т.1 а.с.135, т.5 а.с.20/

ІНФОРМАЦІЯ_2 в листі від 27 травня 2021 року адресованому ДП «Український інститут інтелектуальної власності» вказало, що вважають «ІНФОРМАЦІЯ_4» офіційним документом, що підпадає під дію статті 10 Закону України «Про авторське право і суміжні права» та просили скасувати реєстрацію авторського права на твір за свідоцтвом № НОМЕР_1 від 11 червня 2018 року. /т.4 а.с.106-107/

ІНФОРМАЦІЯ_2 в листі від 06 вересня 2024 року адресованому ОСОБА_2 повідомило, що відомості відображені у листі Командування Медичних Сил Збройних Сил України від 18 березня 2020 року просять вважати такими, що викладені помилково та подальшій реалізації і використанню не підлягають. /т.10 а.с.87/

Командування Медичних Сил Збройних Сил України в листі від 08 травня 2025 року адресованому адвокату Шевченку В.І. вказало, що жодним з документів, якими вони керуються не визначені такі дії або рішення у сфері діловодства як «скасування листа» чи «відкликання листа». /т.12 а.с.7/

В листі від 25 лютого 2025 року, адресованому Дарницькому районному суду м. Києва на виконання ухвали суду про витребування доказів, Командування Медичних Сил Збройних Сил України вказано про відсутність у їх володінні документів, а саме оригіналу книги «ІНФОРМАЦІЯ_4», Київ, 2015, актів та інвентаризаційних документів щодо майнових прав на вказану книгу. /т.10 а.с.178/ Аналогічна відповідь була надана Командуванням Медичних Сил Збройних Сил України адвокату Поліщуку С.В. в листі від 11 жовтня 2024 року. /т.10 а.с.201/

В архівному фонді військово-медичного департаменту Міністерства оборони України справ з документами (формами) первинного обліку об`єктів права інтелектуальної власності у складі нематеріальних активів, належну авторству ОСОБА_1 книгу «ІНФОРМАЦІЯ_4», Київ, 2015, не виявлено, що підтверджується довідкою від 21 листопада 2024 року /т.10 а.с.195/

З листа Запорізького державного медико-фармацевтичного університету від 11 квітня 2025 року вбачається, що в електронному каталозі бібліотеки ЗДМФУ бібліографічний опис видання виглядає наступним чином: ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_4: нук.-практ. Видання /ОСОБА_1; М-во оборони України, Військ.-мед. Департамент. - Київ:[б.в.], 2015. - 256 с. /т.14 а.с.89-90/

З листа Державної установи «Інститут геронтології імені Д.Ф. Чеботарьова Національної академії наук України» від 09 квітня 2025 року вбачається, що в електронному каталозі бібліотеки інституту враховані зауваження щодо авторства та бібліографічний опис видання виглядає наступним чином: ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_4/ ОСОБА_1 ; К., 2015. - 256 с. /т.14 а.с.92-93/

В силу ст. 418 ЦК України (тут і далі (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом.

Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

Право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

У ч. 2 ст. 433 ЦК України визначено, що твори є об`єктами авторського права без виконання будь-яких формальностей щодо них та незалежно від їх завершеності, призначення, цінності тощо, а також способу чи форми їх вираження.

Первинним суб`єктом авторського права є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства) (стаття 435 ЦК України).

Відповідно до ст. 437 ЦК України авторське право виникає з моменту створення твору. Особа, яка має авторське право, для сповіщення про свої права може використовувати спеціальний знак, встановлений законом.

Положеннями ст. 429 ЦК України визначено, що особисті немайнові права інтелектуальної власності на об`єкт, створений у зв`язку з виконанням трудового договору, належать працівникові, який створив цей об`єкт. У випадках, передбачених законом, окремі особисті немайнові права інтелектуальної власності на такий об`єкт можуть належати юридичній або фізичній особі, де або у якої працює працівник.

Майнові права інтелектуальної власності на об`єкт, створений у зв`язку з виконанням трудового договору, належать працівникові, який створив цей об`єкт, та юридичній або фізичній особі, де або у якої він працює, спільно, якщо інше не встановлено договором.

Особливості здійснення майнових прав інтелектуальної власності на об`єкт, створений у зв`язку з виконанням трудового договору, можуть бути встановлені законом.

Частиною 3 ст. 426 ЦК України передбачено, що використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом.

Використання твору здійснюється лише за згодою автора, крім випадків правомірного використання твору без такої згоди, встановлених цим Кодексом та іншим законом (ст. 443 ЦК України).

В порядку визначеному п.1 ч.1 ст. 444 ЦК України твір може бути вільно, без згоди автора та інших осіб, та безоплатно використаний будь-якою особою як цитата з правомірно опублікованого твору або як ілюстрація у виданнях, радіо- і телепередачах, фонограмах та відеограмах, призначених для навчання, за умови дотримання звичаїв, зазначення джерела запозичення та імені автора, якщо воно вказане в такому джерелі, та в обсязі, виправданому поставленою метою.

Положеннями ст. 1107 ЦК України визначено види договорів щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності.

Так, розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі таких договорів: 1) ліцензія на використання об`єкта права інтелектуальної власності; 2) ліцензійний договір; 3) договір про створення за замовленням і використання об`єкта права інтелектуальної власності; 4) договір про передання виключних майнових прав інтелектуальної власності; 5) інший договір щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності.

Договір щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності укладається у письмовій формі.

У разі недодержання письмової форми договору щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності такий договір є нікчемним.

Законом можуть бути встановлені випадки, в яких договір щодо розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності може укладатись усно.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» від 23 грудня 1993 року, який втратив чинність 01 січня 2023 року, проте був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, наведено визначення таких термінів:

автор - фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір;

опублікування твору, фонограми, відеограми - випуск в обіг за згодою автора чи іншого суб`єкта авторського права і (або) суміжних прав виготовлених поліграфічними, електронними чи іншими способами примірників твору, фонограми, відеограми у кількості, здатній задовольнити, з урахуванням характеру твору, фонограми чи відеограми, розумні потреби публіки, шляхом їх продажу, здавання в майновий найм, побутового чи комерційного прокату, надання доступу до них через електронні системи інформації таким чином, що будь-яка особа може його отримати з будь-якого місця і у будь-який час за власним вибором або передачі права власності на них чи володіння ними іншими способами. Опублікуванням твору, фонограми, відеограми вважається також депонування рукопису твору, фонограми, відеограми у сховищі (депозитарії) з відкритим доступом та можливістю одержання в ньому примірника (копії) твору, фонограми, відеограми;

службовий твір - твір, створений автором у порядку виконання службових обов`язків відповідно до службового завдання чи трудового договору (контракту) між ним і роботодавцем.

В порядку визначеному п. 1 ст. 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» від 23 грудня 1993 року, літературні письмові твори наукового, технічного або іншого характеру (книги, брошури, статті тощо) є об`єктами авторського права є твори у галузі науки, літератури і мистецтва.

Згідно з п. в) ч. 1 ст. 10 Закону України «Про авторське право і суміжні права» від 23 грудня 1993 року не є об`єктом авторського права видані органами державної влади у межах їх повноважень офіційні документи політичного, законодавчого, адміністративного характеру (закони, укази, постанови, судові рішення, державні стандарти тощо) та їх офіційні переклади.

В силу ст. 9 Закону України «Про авторське право і суміжні права» від 23 грудня 1993 року частина твору, яка може використовуватися самостійно, у тому числі й оригінальна назва твору, розглядається як твір і охороняється відповідно до цього Закону.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» від 23 грудня 1993 року первинним суб`єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства).

Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.

Особа, яка має авторське право (автор твору чи будь-яка інша особа, якій на законних підставах передано авторське майнове право на цей твір), для сповіщення про свої права може використовувати знак охорони авторського права. Цей знак складається з таких елементів: латинська літера «c», обведена колом, - (зображення знака не наводиться); ім`я особи, яка має авторське право; рік першої публікації твору. Знак охорони авторського права проставляється на оригіналі і кожному примірнику твору.

Суб`єкт авторського права для засвідчення авторства (авторського права) на оприлюднений чи не оприлюднений твір, факту і дати опублікування твору чи договорів, які стосуються права автора на твір, у будь-який час протягом строку охорони авторського права може зареєструвати своє авторське право у відповідних державних реєстрах.

Про реєстрацію авторського права на твір Установою видається свідоцтво. Особа, яка володіє матеріальним об`єктом, в якому втілено (виражено) твір, не може перешкоджати особі, яка має авторське право, у його реєстрації.

В порядку визначеному п.п.1,4 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про авторське право і суміжні права» від 23 грудня 1993 року автору належать такі особисті немайнові права: вимагати визнання свого авторства шляхом зазначення належним чином імені автора на творі і його примірниках і за будь-якого публічного використання твору, якщо це практично можливо; вимагати збереження цілісності твору і протидіяти будь-якому перекрученню, спотворенню чи іншій зміні твору або будь-якому іншому посяганню на твір, що може зашкодити честі і репутації автора.

У ч.2 цієї статті вказано, що особисті немайнові права автора не можуть бути передані (відчужені) іншим особам.

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» від 23 грудня 1993 року до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: виключне право на використання твору; виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами.

Майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями статті 31 цього Закону, після чого ця особа стає суб`єктом авторського права.

Правове регулювання авторського права на службові твори наведено у ст. 16 Закону України «Про авторське право і суміжні права» від 23 грудня 1993 року.

Так, авторське особисте немайнове право на службовий твір належить його автору.

Виключне майнове право на службовий твір належить роботодавцю, якщо інше не передбачено трудовим договором (контрактом) та (або) цивільно-правовим договором між автором і роботодавцем.

За створення і використання службового твору автору належить авторська винагорода, розмір та порядок виплати якої встановлюються трудовим договором (контрактом) та (або) цивільно-правовим договором між автором і роботодавцем.

Положеннями п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про авторське право і суміжні права» від 23 грудня 1993 року визначено, що без згоди автора (чи іншої особи, яка має авторське право), але з обов`язковим зазначенням імені автора і джерела запозичення, допускається використання цитат (коротких уривків) з опублікованих творів в обсязі, виправданому поставленою метою, в тому числі цитування статей з газет і журналів у формі оглядів преси, якщо воно зумовлено критичним, полемічним, науковим або інформаційним характером твору, до якого цитати включаються; вільне використання цитат у формі коротких уривків з виступів і творів, включених до фонограми (відеограми) або програми мовлення.

В порядку визначеному п.п. а, в ч.1 ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» від 23 грудня 1993 року порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для захисту таких прав, у тому числі судового, є зокрема: вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону, та їхні майнові права, визначені статтями 15, 17, 27, 39-41 цього Закону, з урахуванням умов використання об`єктів авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтями 21-25, 42, 43 цього Закону…; плагіат - оприлюднення (опублікування), повністю або частково, чужого твору під іменем особи, яка не є автором цього твору.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про авторське право і суміжні права» від 23 грудня 1993 року захист особистих немайнових і майнових прав суб`єктів авторського права і (або) суміжних прав здійснюється в порядку, встановленому адміністративним, цивільним і кримінальним законодавством.

Відповідно до п. 1 Порядку використання символіки у Збройних Силах України, що є Додатком № 35 до Указу Президента України від 20 червня 2006 року № 551/2006 емблема і прапор Збройних Сил України є офіційними відмітними символами, що вказують на належність до Збройних Сил України.

У п.п. 19,20 цього Порядку вказано, що зображення емблем і прапорів Збройних Сил України, Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України, видів Збройних Сил України, штандартів Міністра оборони України, начальника Генерального штабу Збройних Сил України, командувачів видів Збройних Сил України, емблеми Головного управління розвідки Міністерства оборони України допускається на друкованій, інформаційній та сувенірній продукції, кіно-, відео- та фотоматеріалах, що видаються (виготовляються) Міністерством оборони України, Генеральним штабом Збройних Сил України, командуванням видів Збройних Сил України, Головним управлінням розвідки Міністерства оборони України або на їх замовлення.

В інших випадках порядок використання емблем і прапорів Збройних Сил України, Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України, видів Збройних Сил України, штандартів Міністра оборони України, начальника Генерального штабу Збройних Сил України, командувачів видів Збройних Сил України визначається відповідно Міністром оборони України, начальником Генерального штабу Збройних Сил України, командувачами видів Збройних Сил України в межах їх компетенції.

Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема в постановах від 14 грудня 2019 року в справі № 761/12823/16-ц, від 18 травня 2022 року в справі № 161/15786/16-ц, від 20 серпня 2025 року у справі № 758/3205/21, в авторському праві діє презумпція авторства. Її спростувати повинен відповідач, тобто особа, яка на думку автора, порушила її авторські права, і така особа не повинна доводити презумпцію авторства, оскільки зазначене презюмується.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2025 року у справі № 910/19775/23 вказано на те, що усталеним у цивілістичній доктрині є те, що авторське право на твір виникає з моменту об`єктивізації твору. Для набуття авторського права не вимагається реєстрації твору чи будь-якого спеціального його оформлення, а також виконання яких-небудь інших формальностей.

Тобто в сфері авторського права одним з принципів є принцип автоматичної охорони: охорона твору надається автоматично (фактом створення твору) і не залежить від його реєстрації, депонування, проведення експертиз та інших дій.

Отже, авторське право виникає в силу факту створення інтелектуальною творчою працею автора або співавторів твору науки, літератури і мистецтва. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми з урахуванням суті твору (зокрема, письмової, електронної, речової форми). Якщо не доведено інше, результат інтелектуальної діяльності вважається створеним творчою працею.

У цій же постанові Верховний Суд звернув увагу на основні особливості правового режиму службових творів, які полягають у такому.

По-перше, за загальним правилом особисті немайнові права інтелектуальної власності залишаються за працівником, який створив цей об`єкт права інтелектуальності власності (твір) в порядку виконання трудового договору (ч. 1 ст. 429 ЦК України, ч. 1 ст. 16 Закону № 3792-ХІІ).

По-друге, нормами чинного ЦК України, на відміну від Закону України «Про авторське право і суміжна права», передбачено розподіл майнових прав інтелектуальної власності на об`єкт, створений працівником у зв`язку з виконанням трудового договору, між працівником і роботодавцем. Якщо твір створено у порядку виконання працівником трудового договору (контракту) і в межах строку його дії, тобто при виконанні службових обов`язків і за службовим завданням роботодавця, то особисті немайнові права автора твору належать працівникові; вони є невідчужуваними. Майнові права інтелектуальної власності на об'єкт, створений у зв`язку з виконанням трудового договору, належать працівникові, який створив цей об`єкт, та юридичній або фізичній особі, де або у якої він працює, спільно, якщо інше не встановлено договором (ч. 2 ст. 429 ЦК України).

По-третє, за створення і використання службового твору автору належить авторська винагорода, розмір та порядок виплати якої встановлюються трудовим договором (контрактом) та (або) цивільно-правовим договором між автором і роботодавцем (ч. 3 ст. 16 Закону № 3792-ХІІ).

Якщо в трудовому або цивільно-правовому договорі між працівником і роботодавцем (юридичною або фізичною особою, де або в якої він працює) не передбачений інший порядок здійснення майнових прав на створений вказаний об`єкт, то вони мають спільні права як на отримання свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір, так і на використання такого об`єкта. Порядок здійснення майнових прав на такий об`єкт може бути врегульований цивільно-правовим договором. У разі передання (відчуження) працівником роботодавцю всіх майнових прав на твір, створений ним у порядку виконання трудового договору, працівник втрачає ці права, залишаючись носієм особистих немайнових прав.

В силу ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

У ч.2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Положеннями ч.ч.1-3, 7 ст. 102 ЦПК України визначено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права.

Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

У ч.ч.1,5,6 ст. 106 ЦПК України визначено, що учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Відповідно до ст. 114 ЦПК України учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права щодо: 1) застосування аналогії закону чи аналогії права; 2) змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі.

Висновок експерта у галузі права не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи.

В силу ст. 115 ЦПК України висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Пунктами 6, 7 ч. 2 ст. 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції, клопотання особи, яка подала скаргу.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2019 року у справі №522/1029/18 зазначила, що експертний висновок, в якому не зазначено про обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, є неналежним та недопустимим доказом.

У постанові Верхового Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2025 року у справі № 552/2179/16 вказано, що недотримання судом апеляційної інстанції приписів статті 102 ЦПК України щодо перевірки попередження експерта про кримінальну відповідальність не є формальним порушенням процесуального закону, оскільки цивільне процесуальне законодавство визначає таке попередження обов`язковою умовою, яка свідчить про належність чи неналежність висновку експерта як доказу.

Наведене також узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 05 квітня 2024 року у справі № 420/5521/19.

Аналогічний висновок щодо такої обов`язкової вимоги до висновку експерта як вказівка про його обізнаність (попередження) про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку та відхилення відповідного висновку як недопустимого доказу в разі недотримання вимог процесуального закону викладено і в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 904/684/18, від 15.12.2021 у справі № 910/15946/20, від 21.09.2022 у справі № 903/692/22, від 24.10.2022 у справі № 908/1092/21, від 20.06.2023 у справі № 924/588/20.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Аналогічний висновок наведений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц і в постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 521/10766/18

З наведених обставин справи вбачається, що позивачем у 2015 році був опублікований твір «ІНФОРМАЦІЯ_4» автором якого визначений ОСОБА_1 , під знаком охорони авторського права © також визначено «ОСОБА_1, 2015». Вказано «перша редакція». Видавник МПБП «Гордон».

У цьому виданні зазначено, що воно рекомендовано до друку Вченою радою Української військово-медичної академії, проте номер протоколу та дата не визначені і як з`ясовано в судовому засіданні апеляційного суду, на час цього видання ще не було рекомендації цієї Вченої ради.

Також у 2015 році був опублікований твір «ІНФОРМАЦІЯ_4» автором якого визначений ОСОБА_1 , під знаком охорони авторського права © визначено «Військово-медичний департамент МО України, 2015». Міститься позначення про те, що видання рекомендовано до друку Вченою радою Української військово-медичної академії (протокол № 171 від 31 березня 2015 року). Видавник не визначений. На титульній сторінці міститься емблема Міністерства оброни України, зазначено саме Міністерство оборони України та Військово-медичний департамент, назва книги «Керівництво з воєнно-польової терапії», Київ - 2015 .

11 червня 2018 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_1 , а саме на твір Книга «ІНФОРМАЦІЯ_4». З наданих Міністерством економіки України матеріалів вбачається, що позивачем на реєстрацію був поданий твір де під знаком охорони авторського права © визначено «Військово-медичний департамент МО України, 2015».

За загальним правилом авторське право виникає в силу факту створення інтелектуальною творчою працею автора або співавторів твору науки, літератури і мистецтва. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об`єктивної форми. Якщо не доведено інше, результат інтелектуальної діяльності вважається створеним творчою працею.

Правова охорона поширюється як на оприлюднені, так і на не оприлюднені, як на завершені, так і на не завершені твори, незалежно від їх призначення, жанру, обсягу, мети (освіта, інформація, реклама, пропаганда, розваги тощо).

Таким чином апеляційним судом встановлено, що 2015 році було опубліковано два твори із зазначенням імені позивача, як автора, в одному з них, яка містить зазначення «перша редакція» позивач визначений також під знаком охорони авторського права ©, в іншому під знаком охорони авторського права © Військово-медичний департамент Міністерства оборони України.

Верховний Суд, направляючи цю справу на новий розгляд, вказав на те, що не перевірив чи вказані книги є одним і тим же об'єктом авторського права.

При новому розгляді справи стороною позивача був наданий висновок за результатами проведення експертизи у сфері інтелектуальної власності № 73/06-2025, складений судовим експертом Мінченко Н.В. 07 липня 2025 року.

У вступній частині цього висновку вказано, що висновок підготовлений для подання до суду, а також про обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України. А отже вказаний висновок відповідає вимогам визначеним положеннями ст.ст. 102,106 ЦПК України.

У висновку експертом встановлено, що книга «ІНФОРМАЦІЯ_4, 2015 р.» автор ОСОБА_1 , типографія «Друкарня «Від А до Я» (зелена палітурка) не є самостійним об`єктом авторського права, а є оновленою редакцією книги «ІНФОРМАЦІЯ_4», перша редакція, Київ, 2015 р., автор ОСОБА_1 , типографія МПБП «Гордон» (біла палітурка), отже є тим же об`єктом авторського права.

Враховуючи, що вказаний висновок відповідає вимогам процесуального закону та не спростований стороною відповідача, колегія суддів вважає доведеною обставину, що обидві книги видання 2015 року є одним об`єктом авторського права.

В ході розгляду справи сторона відповідача вказувала на ознаки службового твору у творі позивача, на що також вказує зазначення під знаком охорони авторського права © Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України.

При розгляді цієї справи Верховний Суд, посилаючись на постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі 925/1153/18, вказав на те, що знак міжнародної охорони авторського права © є лише формою сповіщення про права, а не формою переходу авторського права. Сам по собі знак © не є правочином або іншим документом, яким оформляється передача авторських майнових прав.

Отже, для того, щоб набути право на використання такого знаку та сповістити про свої права на твір, має відбутися перехід права від автора як первісного суб'єкта авторського права, до іншої особи. Тобто має відбутися передача права з боку автора, яка відбувається шляхом укладення договору, передбаченого статтею 33 Закону України «Про авторське право і суміжні права» та статтею 1107 ЦК України. Без такої передачі автором твору своїх прав сповіщення про право шляхом зазначення знаку © не має під собою правової підстави для сповіщення особою, найменування якої зазначається при проставленні вказаного знаку, про наявність у неї авторського права на твір.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 2015 рік позивач займав посаду Заступника начальника Головного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» МО України, Головний терапевт МО України полковник медичної служби, про це заначено як в опублікованих творах, так і в рецензіях на нього, а також не заперечувалось самим позивачем.

Разом з тим в матеріалах справи відсутні дані про укладений трудовий договір, інший документ про обсяг обов`язків позивача чи надання роботодавцем позивачу завдання щодо створення такого роду твору. Також в ході розгляду справи не встановленні обставин укладення між позивачем та його роботодавцем договору щодо передачі майнових прав автора, після створення даного об`єкту авторського права, натомість містяться дані, що передача авторських майнових прав позивачем до Військово-медичного департаменту Міністерства оборони України не оформлювалися. Разом з тим, без такої передачі автором твору своїх прав сповіщення про право шляхом зазначення знаку © не має під собою правової підстави для сповіщення особою, найменування якої зазначається при проставленні вказаного знаку, про наявність у неї авторського права на твір.

Сторона відповідача, заперечуючи проти заявлених позовних вимог вказувала на те, що сама по собі назва твору, сформульована як «Керівництво» вказує на те, що це є офіційним документом. Проте у законодавстві України немає прямого визначення терміну «керівництво» як окремого виду документа. Суду також не надані дані, що такий вид документу передбачений внутрішніми документами Міністерства оброни України.

Апеляційний суд не приймає до уваги наданий стороно відповідача науково-правовий висновок, підготовлений завідувачем кафедри цивільного права №2 Національного юридичного університету імені Я. Мудрого, член-кореспондентом НАПрН України, заслуженим діячем науки і техніки України, доктором юридичних наук, професором В. Яроцьким, оскільки виходячи з положень ст.115 ЦПК України висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. До того ж всупереч положенням ст. 114 ЦПК України вказаний висновок містить оцінку доказів, вказівки про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, а також опосередковано про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи.

З аналогічних підстав апеляційний суд не приймає до уваги і наданий стороною позивача висновку науково-правової експертизи від 12 вересня 2024 року, виконаний Інститутом держави і права ім. В.М. Корецького.

Посилання сторони відповідача на використання при опублікуванні твору емблеми Міністерства оброни України, зазначення самого Міністерства оборони України та Військово-медичного департаменту, також не вказують на перехід майнових авторських прав, оскільки виходячи з Порядку використання символіки у Збройних Силах України, допускається її використання на друкованій продукції, що видаються (виготовляються) Міністерством оборони України, а також в інших випадках. Сама емблема, в силу положень п. г) ч. 1 ст. 10 Закону України «Про авторське право і суміжні права» від 23 грудня 1993 року, не є об`єктом авторського права.

З огляду на викладене, апеляційний суд не вбачає підстав для висновку, що «ІНФОРМАЦІЯ_4» є офіційним документом, виданим органом державної влади у межах їх повноважень і не підпадає під охорону авторського права.

Все вказане вище у своїй сукупності свідчить про те, що позивач та Міністерство оборони України в особі Військово-медичного департаменту дійшли згоди щодо здійснення опублікування вказаного твору.

Враховуючи, що на час розгляду цієї справи презумпція авторства позивача не спростована, що обставини належності твору до службового твору не доведені належними та допустимими доказами, що авторське право позивача є зареєстрованим в установленому законом порядку, колегія суддів апеляційного суду виходить із того, що позивач є автором вказаного твору.

Колегія суддів вважає за доцільне зазначити, що нею не приймається до уваги Висновок науково-правової експертизи НДІ Інтелектуальної власності від 25 вересня 2024 року, оскільки виходячи з положень ст. 115 ЦПК України висновок експерта у галузі права не є доказом, має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Також не може бути прийнятий до уваги Висновок науково-технічної експертизи від 16 вересня 2024 року, оскільки він не відповідає вимогам процесуального закону.

Судом також встановлено, що у 2017 році було видано підручник «ІНФОРМАЦІЯ_3» за редакцією ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , авторський колектив: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ISBN НОМЕР_3 , видавництво СПД ОСОБА_16 (далі - твір відповідачів)

При зверненні до суду з позивом позивач вказував на порушення відповідачами його авторських прав шляхом використання частин його твору без його погодження.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив із того, що підручник «ІНФОРМАЦІЯ_3», за редакцією ОСОБА_2 та ОСОБА_15 , видано у 2017 році, а авторство книги «ІНФОРМАЦІЯ_4» ОСОБА_1 зареєстровано 11 червня 2018 року, отже станом на момент видання підручника вказане свідоцтво не регулювало відносини авторства.

Апеляційний суд не може погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки авторське право виникає в силу факту створення інтелектуальною творчою працею автора твору науки, літератури і мистецтва, відповідно і правова охорона настає з моменту створення. Реєстрація авторського права не є обов`язковою, а отже правова охорона не може бути пов`язана з проведенням реєстрації авторського права. А отже вказаний висновок суду першої інстанції не можна визнати законним і обґрунтованим.

З тексту твору відповідачів вбачається, що ними було здійснено ряд посилань на «Керівництво з воєнно-польової терапії: спеціальна частина. К.: ВМД, 2015» із зазначенням сторінок. А у списку «Література» на сторінці 614 у п. 73 зазначено : « ОСОБА_1 Керівництво воєнно-польової терапії: спеціальна частина. - К.: ВМД, 2015. - 256 с.

Виходячи з положень п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про авторське право і суміжні права» від 23 грудня 1993 року допускається без згоди автора, але з обов`язковим зазначенням імені автора і джерела запозичення, використання цитат (коротких уривків) з опублікованих творів в обсязі, виправданому поставленою метою. А тому колегія суддів апеляційного суду в цій частині не вбачає порушення прав позивача.

Відносно іншої частини, де за твердженням позивача здійснено використання частини його твору без належного цитування, то перелік цих частини творів наведений виключно у додатку висновку експертів Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності № 238/18 за результатами проведення експертного дослідження у сфері інтелектуальної власності від 16 жовтня 2018 року, копія якого надана суду.

Разом з тим у вступній частині висновку відсутні посилання на те, що висновок підготовлений для суду, а також про обізнаність/повідомлення експерта про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384,385 КК України.

Як вказує вже усталена судова практика Верховного Суду перевірка попередження експерта про кримінальну відповідальність не є формальним порушенням процесуального закону, оскільки цивільне процесуальне законодавство визначає таке попередження обов`язковою умовою, яка свідчить про належність чи неналежність висновку експерта як доказу. Експертний висновок, в якому не зазначено про обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, є неналежним та недопустимим доказом.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що наданий позивачем і проведений на його замовлення висновок експертів Науково-дослідного центру судової експертизи з питань інтелектуальної власності № 238/18 за результатами проведення експертного дослідження у сфері інтелектуальної власності від 16 жовтня 2018 року не може бути прийнятий до уваги суду, так як не є належним і допустимим доказом у справі.

З цих же підстав апеляційний суд не приймає до уваги і наданий стороною відповідача висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 19080/23-53 за результатами проведення дослідження у сфері інтелектуальної власності, складеного експертом Н. Климовою 02 листопада 2023 року.

Оскільки суд не приймає до уваги висновок експерта № 19080/23-53 від 02 листопада 2023 року, то не вбачається і доцільності в оцінці наданих позивачем висновку фахівця (професіонала) у галузі медицини, доктора медичних наук, професора В. Савченко від 07 серпня 2024 року, рецензії судового експерта Прохоров-Лукіна Г.В. від 27 травня 2025 року, рішення дисциплінарної палати Центральної експертно-кваліфікаційної комісії при Міністерстві юстиції № 1 від 15 травня 2025 року.

Як вже вказано вище перелік частин твору, які за твердження позивача були використані відповідачами у їхньому творі без належного цитування та/або з переробкою твору позивача був наведений виключно у додатку висновку експертів № 238/18 від 16 жовтня 2018 року, який не є належним і допустимим доказом у справі.

В тексті позовної заяви відсутній перелік використаних частин твору та аналіз з частинами твору відповідачів.

Також в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази на підтвердження того, що у творі відповідачів дійсно використані частини твору позивача, або здійснена переробка твору позивача або частин і того, що такі частини твору позивача можуть використовуватися самостійно і охороняється відповідно до цього Закону.

Слід зазначити, що на стадії нового апеляційного перегляду справи стороною позивача знято з розгляду клопотання про призначення у справі судової експертизи у сфері інтелектуальної власності, що зафіксовано звукозаписом судового засідання від 22 вересня 2025 року і позиція позивача не змінилась до закінчення розгляду справи.

В порядку визначеному ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Усталена судова практика вказує на те, що принцип змагальності урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам доказів не збирає.

У даній справі позивач вказував на порушення відповідачами його авторських прав шляхом використання частин його твору, однак належних, допустимих та достатніх доказів використання частин його твору, або здійснення його переробки або певних частин і того, що такі частини твору позивача можуть використовуватися самостійно і охороняються відповідно до цього Закону не надав. Разом з цим, саме позивач має довести порушення свого права, а перекладення цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності

Наявність порушених прав є основною умовою для здійснення судового захисту, за відсутності якої такий захист не здійснюється. У зв`язку з недоведеність порушеного права відсутні і підстави для вирішення питання щодо обраних позивачем спосіб захисту, включаючи відшкодування моральної шкоди.

Враховуючи наведені обставини слід погодитись з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем заявлених ним позовних вимог. Разом з тим колегією суддів апеляційного суду встановлено неправильне застосування судом першої інстанції положень чинного законодавства, не надано належної оцінки всім наявним в матеріалах справи доказам та допущено неповне з`ясування обставин справи, на що була звернута увага судом касаційної інстанції та у зв`язку з чим апеляційним судом були прийняті нові докази у справі та надана їм оцінка.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог, проте допустив неповне з`ясування обставин справи, яке було усунуто на стадії апеляційного перегляду справи. Вказане у свою чергу дає підстави апеляційному суду змінити рішення суду першої інстанції, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови, а в іншій частині залишити без змін.

З огляду на відсутність підстав для задоволення вимог позовної заяви та вимог апеляційної скарги про задоволення позову, в порядку визначеному ст. 141 ЦПК України, відсутні і підстави для компенсації позивачеві понесених ним судових витрат. Іншими учасниками не було здійснено заяв про компенсацію судових витрат.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27 травня 2021 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: О.І. Шкоріна

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 11 грудня 2025 року.