справа № 489/1648/25 провадження №2/489/2253/25
РІШЕННЯ

Іменем України

10 грудня 2025 року м. Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Лупової Є.І.

в присутності:

представника позивача Самуляка М.Ю.,

представника відповідача Шкапенко Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі- Головне управління), Державної казначейської служби України (далі Казначейство) про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням державного органу,

встановив:

09.03.2025 ОСОБА_1 , через представника адвоката Самуляка М.Ю., через систему «Електронний суд» звернувся до Ленінського (на теперішній час Інгульський) районного суду міста Миколаєва, у хвалою якого від 11.03.2025 справу передано за підсудністю до Доманського районного суду Миколаївської області та ухвалою якого від 14.04.2025 справу повернуто назад за підсудністю до Інгульського районного суду міста Миколаєва, з позовом до Головного управління, Казначейства про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним розпорядженням державного органу.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що Головним управлінням 11.03.2020 видано наказ № 5155/0/14/20-СГ «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою», що була у постійному користуванні ФГ «Селянське (фермерське) господарство «Спутнік». Вказаний наказ скасовано рішенням Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2021, яке залишено без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.06.2022 та постановою Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 915/1216/21. А саме судом скасовано наказ відповідача №5155/0/14-20-СГ від 11.03.2020 «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою». Визнано за ФГ «Селянське (фермерське) господарство «Спутнік» право постійного користування на земельну ділянку площею 50,00 га, в межах згідно з планом, розташованої на території Зеленоярської сільської ради, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства, яка була надана на ім`я ОСОБА_2 відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії 1-МК №003890 від 29.07.1997, на підставі розпорядження Доманівської районної державної адміністрації № 98 від 14.04.1997.

До скасування цього наказу судами, наказом Головного управління № 6097/0/14-20-СГ від 23.03.2020 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність без зміни цільового призначення» 25 особам були затверджені проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та надано у власність земельну ділянку загальною площею 50,0 га, по 2 га кожному, яка раніше перебувала у постійному користуванні ФГ «Селянське (фермерське) господарство «Спутнік». Всі земельні ділянки по 2 га, власниками яких формально стали 25 осіб, за договорами купівлі-продажу були відчужені позивачу ОСОБА_1 . В свою чергу, позивач у квітні 2020 року знову звернувся із заявою до Головного управління, і відповідним наказом всі 25 земельних ділянок, власником яких він став, об`єднано в одну земельну ділянку, розміром в 50 гектарів та їй присвоєно кадастровий номер :10:000:0342.

Але рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 04.12.2023, ухваленим за позовом СФГ «Спутнік» до позивача та СФГ «Отава», у справі № 475/379/22, залишеним без змін постановами апеляційної та касаційної інстанції з урахуванням рішення господарського суду, яким скасовано наказ Головного управління від 11.03.2020 № 5155/0/14/20-СГ витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :10:000:0342, яка розташована на території Зеленоярської сільської ради Доманівського району Миколаївської області та передано у її користування СФГ «Спутнік»; скасовано державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку, вчинену державним реєстратором Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області Васалатій Т.М. 10.04.2020 (номер запису про право власності 36263058). Скасовано державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :10:000:0342 у розмірі 50 га між ОСОБА_1 та СФГ «Отава», проведену державним реєстратором Мостівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області Тарасенко А.Є. 23.04.2020 (номер запису про інше речове право 36351923; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення судів у справі №475/379/22 мотивовані тим, що спірна земельна ділянка, власником якої був позивач, є тією ж земельною ділянкою, що була передана у постійне користування ОСОБА_2 розпорядженням Доманівської районної державної адміністрації Доманівського району Миколаївської області від 14.04.1997. Суди прийшли до висновку, що земельна ділянка вибула із законного володіння СФГ «Спутнік» та була надана Головним управлінням у власність іншим особам з порушенням норм чинного законодавства, зокрема частини п`ятої статті 116 ЗК України, та поза межами його повноважень, визначених частиною четвертою статті 122 ЗК України.

Посилаючись на те, що станом на день подачі позову рішення у справі №475/379/22 виконане у повному обсязі, позивач втратив право власності на вищевказану земельну ділянку, яку він добросовісно придбав за договорами купівлі-продажу, вважає, що винесенням незаконного наказу Головним управлінням йому заподіяна матеріальна шкода, яку він оцінює у розмірі 2 983 180,00 грн., що підтверджується висновком експертизи, на яку він витратив 4 800,00 грн. В обґрунтування заподіяння йому моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн. позивач посилається на те, що не лише втратив земельну ділянку, а й впевненість у захищеності своїх прав та законності дій державних органів.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просить суд стягнути з Казначейства на свою користь матеріальну шкоду у розмірі 2 983 180,00 грн., моральну шкоду у розмірі 1 000 000,00 грн. та витрати на проведення експертизи з оцінки земельної ділянки у розмірі 4 800,00грн.

06.06.2025 через систему «Електронний суд» відповідач Головне управління надав відзив на позов в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

У відзиві зазначає, що у розділі 1 та 2 позову позивач фактично переповідає ситуацію, яка мала місце під час розгляду судових справ №915/1216/21 та №475/379/22.

Дійсно, предметом судового оскарження у справі №915/1216/21 був наказ Головного управління №5155/0/14-20-СГ від 11.03.2020 «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою».

Однак поза увагою позивача залишено те, що положення частина перша статті 77 та стаття 81 ЦПК України, встановлюють обов`язок сторони спору подати до суду не будь-який доказ, а лише той, який містить інформацію щодо предмета доказування.

Водночас частина четверта статті 77 ЦПК України містить пряму вказівку, яка забороняє суду брати до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування

Відтак, реалізовуючи своє право на звернення до суду (стаття 4 ЦПК України) та переслідуючи мету захисту своїх порушених прав та інтересів шляхом відшкодування завданої йому матеріальної та моральної шкоди, позивач намагається підтвердити обставини, що підтверджують заявлені вимоги, доказами, які не містять інформації щодо предмета доказування.

Як стверджує позивач у позові, а також, як свідчать докази, подані ним, право власності на спірну земельну ділянку у позивача виникло лише 10.04.2020.

Позивач не врахував того, що наказ Головного управління №5155/0/14-20-СГ від 11.03.2020 «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою», був прийнятий у той проміжок часу, коли право позивача на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :10:000:0342 ще не виникло.

Крім того, вказаний наказ Головного управління мав чітко визначений об`єкт та суб`єкт, на яких він поширювався.

Ні Позивач, а тим більше сама спірна земельна ділянка з кадастровим номером :10:000:0342, не входили до їх числа.

А тому посилання позивача на наказ Головного управління №5155/0/14-20-СГ від 11.03.2020 як такий, на якого може бути поширена дія положень у статті 1173 ЦК України, є безпідставним.

Право власності позивача виникло в результаті договірних відносин, учасником яких Головне управління не було.

Відтак, судове рішення, спрямоване на досягнення завдань цивільного судочинства, яке визначене у частині першій статті 2 ЦПК України, буде незаконним та необґрунтованим, якщо право, що потребує захисту, не існувало на час виникнення тих обставини, на які посилаєтеся Позивач.

Що ж стосується судової справи №475/379/22, то слід наголосити, що постановою Верховного Суду у цій справі від 20.09.2024 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення

Позивач залишив поза увагою те, що згідно правової позиції Великої палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 17.04.2018 у справі №523/9076/16- ц, встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Також Верховний Суд неодноразово вказував, що поняття «сторона у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у цивільному процесі»: сторонами в цивільному процесі є такі її учасники як позивач і відповідач, тоді як сторонами у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 138-140), від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц).

Також Верховний Суд стверджував, що «сторона судового процесу» та «сторона спору» поняття не тотожні. У справах, де позивач або відповідач не є сторонами спору, останній фактично не вирішується, попри наявність постановленого (ухваленого) у справі судового рішення (ухвали суду, рішення суду тощо) (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц; від 13.10.2020 у справі № 369/10789/14- ц).

Вищевикладене свідчить, що особа не може набути процесуального статусу сторони (а саме належного відповідача) у цивільному процесі, якщо вона не була стороною цивільних правовідносин в яких виник спір.

З урахуванням вищевикладеного, а також з урахуванням того, що право власності позивача виникло в результаті договірних відносин, учасником яких Головне управління не було, Головне управління є неналежним відповідачем у справі №489/1648/25, а нормативно-правове обґрунтування позову з посиланням на статтю 1173 ЦК України є помилковим.

Водночас позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди має бути заявлений позивачем на підставі статті 661 ЦК України саме до осіб, які відчужували своє право власності на земельні ділянки на користь Позивача на підставі відповідних договорів.

Щодо розміру матеріальної шкоди то Головне управління ґрунтовно дослідило Висновок експерта щодо оціночно-земельної експертизи №115-277 від 07.02.2025. Так в абзаці 3 на сторінці 61 висновку вказано (далі цитата): «З метою визначення ймовірної вартості досліджуваної земельної ділянки розглянуто одну модель оцінки методичний підхід, що базується на зіставленні цін продажу подібних земельних ділянок».

У абзаці 8 на сторінці 61 цього ж Висновку експерт зауважує (далі цитата): «Згідно нормативних джерел, при оцінці застосовується той методичний підхід чи метод, який характеризується наявністю найбільш повної інформаційної методичних бази.

Тому, в рамках даного дослідження використання інших підходів та методів не вбачалося за можливе».

Водночас у абзаці 2 на сторінці 4 цього Висновку вказується (далі цитата): «Аналіз наведених пропозицій з продажу по роках дозволяє зробити наступні висновки: кількість пропозицій з продажу земельних ділянок станом на 2023 рік є незначною та в більшості обмежена, однак аналіз ринку пропозицій дає орієнтовне уявлення про певні цінові тенденції».

Вищевказане є підставою для твердження, що ринкова вартість спірної земельної ділянки, яка визначена експертом у розмірі 2 983 180 грн. є необґрунтованою і такою, що визначена на підставі неправильного методу експертного дослідження.

Головне управління просить суд звернути увагу на те, що експерт встановлював ринкову вартість спірної земельної ділянки виходячи із аналізу цін на ринку землі, які були продиктовані саме купівлею-продажем земельних ділянок. Водночас, спірна земельна ділянка перебувала у оренді і позивач не мав наміру її відчужувати.

Враховуючи вищевказане, Головне управління просить суд залишити без врахування Висновок експерта щодо оціночно-земельної експертизи №115- 277 від 07.02.2025 як такий, що сформований з порушенням вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим містить недостовірну інформацію, як того вимагає стаття 79 ЦПК України.

Щодо підстав та розміру відшкодування моральної шкоди то Головне управління звертає увагу на те, що наказ Головного управління №5155/0/14-20-СГ від 11.03.2020 «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою», був прийнятий у той проміжок часу, коли право Позивача на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :10:000:0342 ще не виникло.

У зв`язку з чим відсутні підстави вести мову про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями Головного управління щодо прийняття наказ Головного управління №5155/0/14-20-СГ від 11.03.2020 та обсягом моральних страждань позивача, які описані у розділі 4 позову.

Тобто відсутня безумовна доведеність усіх обов`язкових складових цивільно правової відповідальності заподіяння моральної шкоди передбачених вимогами частиною першою статті 1167 ЦК України.

Позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому моральних страждань або втрат немайнового характеру, в тому числі внаслідок дій Головного управління.

Окрім того, позивачем жодним чином не обґрунтовано розмір моральної шкоди, який він визначив у розмірі 1 000 000 грн.

З урахуванням вищенаведеного, Головне управління вважає позов необґрунтованим та безпідставним та таким, що заявлено до неналежного відповідача.

08.06.2025 через систему «Електронний суд» від відповідача Казначейства надійшов відзив на позов в якому Казначейство просило відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

У відзиві вказано, що у спірних правовідносинах в силу приписів статті 170 ЦК України представляти державу України в суді наділено повноваженнями органи Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру.

Казначейство, яке залучено до справи як відповідач, згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдавало, на це не вказує і позивач.

Відповідно до пункту 9 розділу VI Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Законодавством передбачені окремі механізми виконання рішень про стягнення з державного бюджету (зокрема, моральної шкоди) та безпосередньо з конкретних юридичних осіб, зокрема, державних органів.

Згідно з положеннями частини четвертої статі 45 БК України, податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на інших рахунках.

Тому стягнення з Казначейства за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача матеріальної і моральної шкоди та витрат понесених на проведення експертизи призведе до нецільового використання бюджетних коштів саме Казначейством.

Отже, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає способу захисту встановленому законом.

Позов повинен бути безпосередньо пред`явлений до органу, що завдав шкоду.

За такого, позивач помилково визначив Казначейство, яке відповідно до законодавства є органом виконання рішень суду про стягнення шкоди з Державного бюджету України, відповідачем у цій справі.

Заперечуючи проти позову по суті, Казначейство навело доводи аналогічні доводам Головного управління, які вказано у відзиві останнього. Зокрема вказало, що позивач не врахував того, що наказ Головного управління від 11.03.2020 № 5155/0/14-20-СГ «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою», був прийнятий у той проміжок часу, коли право позивача на спірну земельну ділянку з кадастровим номером :10:000:0342 ще не виникло.

Право власності позивача виникло в результаті договірних відносин, учасником яких Головне управління та Казначейство не були.

З посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, Казначейство вказало, що особа не може набути процесуального статусу сторони (а саме належного відповідача) у цивільному процесі, якщо вона не була стороною цивільних правовідносин в яких виник спір.

Тому з урахуванням того, що право власності позивача виникло в результаті договірних відносин, учасником яких Казначейство не було, і тому є неналежним відповідачем у справі № 489/1648/25, а нормативно-правове обґрунтування позову з посиланням на статтю 1173 ЦК України є помилковим.

Водночас позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди має бути заявлений позивачем на підставі статті 661 ЦК України і саме до осіб, які відчужували своє право власності на земельні ділянки на користь позивача на підставі відповідних договорів.

Також Казначейство вказало на недоведеність позивачем належними і допустимими доказами підстав для відшкодування матеріальної і моральної шкоди за рахунок державного бюджету, а також розмір такої шкоди.

Також Казначейство не погодилося з судовими витратами позивача, зокрема відшкодуванням витрат на професійну правничу допомогу, в яких просить відмовити.

Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 21.05.2025 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

Ухвалою суду від 08.07.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засідання, призначеному на 01.12.2025, представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити повністю.

Представник відповідача Головного управління в задоволенні позовних вимог просила відмовити з підстав наведених у відзиві на позов.

Представник відповідача Казначейства надала до суду заяву в якій просила розгляд справи здійснити за відсутності представника Казначейства та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Згідно частини першої статті 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.

У судовому засіданні 01.12.2025, суд повідомив учасників провадження, що переходить на стадію ухвалення судового рішення, яке буде проголошено _10.12.2025 о 15:00 год.

Суд, заслухавши пояснення присутніх учасників справи та дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що наказом Головного управління № 5155/0/14-20-СГ від 11.03.2020 «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою» вирішено вважати припиненим право постійного користування земельною ділянкою державної власності сільськогосподарського призначення загальною площею 50,00 га, надане громадянину ОСОБА_2 , посвідчене державним актом на право постійного користування землею серія І-МК № 003890, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею № 165 від 29.07.1997, розташованою в межах території Зеленоярської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, віднести земельну ділянку загальною площею 50,00 га до земель запасу сільськогосподарського призначення державної власності в межах території Зеленоярської сільської ради Доманівського району Миколаївської області.

Наказом від 23.03.2020 № 6097/0/14-20 СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельних ділянок у власність без зміни цільового призначення», виданим першим заступником начальника Головного Управління затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та надано у власність земельні ділянки загальною площею 50 гектар громадянам України із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташованих в межах території Зеленоярської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, по 2 га кожному, а саме: ОСОБА_3 кадастровий номер 48781500:10:000:0338; ОСОБА_4 , кадастровий номер :10:000:0339; ОСОБА_5 кадастровий номер :10:000:0336; ОСОБА_6 кадастровий номер :10:000:0337; ОСОБА_7 кадастровий номер :10:000:0321; ОСОБА_8 кадастровий номер :10:000:0322; ОСОБА_9 кадастровий номер :10:000:0326; ОСОБА_10 кадастровий номер :10:000:0341; ОСОБА_11 кадастровий номер :10:000:0329; ОСОБА_12 кадастровий номер :10:000:0319; ОСОБА_13 кадастровий номер :10:000:0324; ОСОБА_14 кадастровий номер :10:000:0320; ОСОБА_15 кадастровий номер :10:000:0333; ОСОБА_16 кадастровий номер :10:000:0317; ОСОБА_17 кадастровий номер :10:000:0335; ОСОБА_18 кадастровий номер :10:000:0334; ОСОБА_19 кадастровий номер :10:000:0327; ОСОБА_20 кадастровий номер :10:000:0325; ОСОБА_21 кадастровий номер :10:000:0330; ОСОБА_22 кадастровий номер :10:000:0332; ОСОБА_23 кадастровий номер :10:000:0323; ОСОБА_24 кадастровий номер :10:000:0328; ОСОБА_25 кадастровий номер :10:000:0388; ОСОБА_26 кадастровий номер :10:000:0331; ОСОБА_27 кадастровий номер :10:000:0334.

У квітні 2020 року ОСОБА_1 придбав у зазначених вище осіб належні їм земельні ділянки, що підтверджується доданими до позову копіями нотаріальних договорів купівлі-продажу земельної ділянки.

У цей же час на підставі звернення ОСОБА_1 . Головне управління своїм наказом об`єднало 25 земельних ділянок в одну та присвоїло їй кадастровий номер :10:000:0342.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна земельної ділянки площею 50 га кадастровий номер :10:000:0342, власником якої являється ОСОБА_1 , підставою для державної реєстрації є заява про об`єднання земельних ділянок від 08.04.2020.

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2021 у справі № 915/1216/21, яке постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.06.2022 залишено без змін, задоволено позов СФГ «Спутнік» та скасовано наказ Головного управління № 5155/0/14-20-СГ від 11.03.2020 «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою» та визнано за СФГ «Спутнік» право постійного користування земельною ділянкою площею 50,00 га, в межах згідно з планом, розташованої на території Зеленоярської сільської ради, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства, яка була надана на ім`я ОСОБА_2 відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії 1-МК № 003890 від 29.07.199, на підставі розпорядження Доманівської районної державної адміністрації від 14.04.1997 № 98.

Постановою Верховного Суду від 07.09.2022 рішення Господарського суду Миколаївської області від 09.12.2021 та постанова Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.06.2022 залишені без змін.

Залишаючи рішення Господарського суду Миколаївської області

від 09.12.2021 та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 13.06.2022 без змін (якими скасовано наказ Головного управління № 5155/0/14-20-СГ від 11 березня 2020 року «Про припинення права постійного користування земельною ділянкою» та визнано за СФГ «Спутнік» право постійного користування земельною ділянкою у площею 50,00 га), Верховний Суд у постанові від 07.09.2022 виходив з того, що оспорюваний наказ не може вважатися таким, що прийнятий на підставі закону, оскільки діяльність СФГ «Спутнік» на час його видачі не припинилася, а інші законодавчо встановлені підстави припинення права постійного користування земельною ділянкою, закріплені в статті 141 ЗК України, відсутні, судами попередніх інстанцій не встановлені та відповідачем не наведені. Отже, прийнявши спірний наказ всупереч вимог земельного законодавства, відповідач втрутився у право позивача на мирне володіння майном, що свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що є підставою для визнання його недійсним у судовому порядку, що вірно встановлено судами першої та апеляційної інстанцій.

В подальшому, у липні 2022 року СФГ «Спутнік» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , СФГ «Отава», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Доманівська селищна рада Вознесенського району Миколаївської області, Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, державний реєстратор Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області Васалатій Т. М., державний реєстратор Мостівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області Тарасенко А. Є., про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області

від 04.12.2023 у справі №475/379/22, з урахуванням ухвали Доманівського районного суду Миколаївської області від 11.06.2024 про виправлення описки, яке постановою Миколаївського апеляційного суду від 08.05.2024 залишено без змін, позовні вимоги СФГ «Спутнік» задоволено. Витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :10:000:0342, яка розташована на території Зеленоярської сільської ради Доманівського району Миколаївської області та передано у користування СФГ «Спутнік». Скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :10:000:0342, вчинену державним реєстратором Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області Васалатій Т. М. 10.04.2020 (номер запису про право власності 36263058). Скасовано державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером :10:000:0342 у розмірі 50 га між ОСОБА_1 та СФГ «Отава», проведену державним реєстратором Мостівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області Тарасенко А. Є. 23.04.2020 (номер запису про інше речове право 36351923). Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 20.09.2024 рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 04.12.2023 та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08.05.2024 залишити без змін.

Залишаючи рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 04.12.2023 та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08.05.2024 без змін Верховний Суд у постанові від 20.09.2024 виходив з того, що право постійного користування СФГ «Спутнік» земельною ділянкою площею 50 га на час звернення з позовом до суду не припинилося. Відповідно поділ земельної ділянки площею 50 га на 25 земельних ділянок, розпорядження ними, об`єднання в нову земельну ділянку розміром 50 га та передача в оренду СФГ «Отава» безумовно порушують права СФГ «Спутнік», як постійного користувача спірної земельної ділянки, яка вибула із законного володіння фермерського господарства (пункт 96 постанови).

Крім того, в пункті 117 своєї постанови Верховний Суд вказав, що досліджуючи добросовісність дій відповідачів, зваживши підстави та послідовність набуття спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , а також обставини вибуття спірного майна з володіння СФГ «Спутнік», суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав вважати непропорційним втручання у право ОСОБА_1 .

Також, в пункті 118 постанови Верховний Суд звернув увагу та те, що: «У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня

2020 року в справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19), яка враховано судами попередніх інстанцій під час вирішення цієї справи, вказано, що під час розгляду справи кінцевий набувач розпорядився його процесуальними правами та не заявив зустрічний позов про надання належного відшкодування шкоди у зв`язку з вимогою про витребування земельної ділянки, що не позбавляє кінцевого набувача права заявити такий позов у разі ініціювання повернення земельної ділянки власникові. Навіть у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача законодавство України надає йому додаткові ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.».

Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані норми права.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша, друга статті 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

При цьому, суд враховує, позицію викладену у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) від 16.06.2021, згідно якої реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду від 11.12.2019 року по справі № 320/4938/17).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) вказано, що «ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту)».

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Позивач вважає, що внаслідок прийняття Головним управлінням незаконного наказу від 11.03.2020 N 5155/0/14-20- СГ та в подальшому на підставі судового рішення у нього витребувано належну йому на праві приватної власності земельну ділянку з кадастровим номером :10:000:0342, яка була добросовісно ним набута за договорами купівлі-продажу, йому органом державної влади, яким є Головне управління, завдано матеріальної та моральної шкоди, відшкодування якої має здійснюватися на підставі статті 1173 ЦК України.

Позивач зазначає, що завдана йому матеріальна шкода полягає у вартості земельної ділянки, яку підтвердив Висновком експерта РТПП Миколаївської області ОСОБА_28 від 07.02.2025 № 115-277, відповідно до якого ринкова вартість земельної ділянки (кадастровий номер :10:000:0342) для ведення особистого селянського господарства, загальною площею 50,0 га, що розташована в межах території Зеленоярської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, станом на 04.12.2023 складає 2983180,00 грн.

Моральну шкоду позивач оцінив в грошовому виразі в розмірі 1000000,00 грн. та яка полягає в протиправності наказу Головного управління. Перенесення ним значного стресу, нервового напруження та переживань, що негативно вплинуло на його психологічний стан через втрату великої за розмірами земельної ділянки та необхідність відстоювати свої права в суді, що створило для нього додаткове моральне та матеріальне навантаження.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.

За змістом статей 1173, 1174 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини. Водночас потерпілий має довести належними доказами факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також факт того, що відповідач є заподіювачем шкоди.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності.

Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Судом встановлено та не оспорюється позивачем, що право власності на земельну ділянку площею у позивача виникло з 10.04.2020.

Тобто, після видання Головним управлінням наказу від 11.03.2020 N 5155/0/14-20- СГ, неправомірність якого встановлена рішенням господарського суду від 09.12.2021 у справі № 915/1216/21 та яким поновлено СФГ «Спутнік» право постійного користування земельною ділянкою площею 50,00 га, в межах згідно з планом, розташованої на території Зеленоярської сільської ради, призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства, яка була надана на ім`я ОСОБА_2 (заставника СФГ «Спутнік») відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії 1-МК № 003890 від 29.07.1997, на підставі розпорядження Доманівської районної державної адміністрації від 14.04.1997 № 98.

Після поновлення права постійного користування земельною ділянкою, СФГ «Спутнік» звернулося до суду з позовом про витребування з незаконного володіння у ОСОБА_1 земельної ділянки, який було задоволено і тим самим повністю поновлено порушене право СФГ «Спутнік».

Отже, судами встановлено як неправомірність наказу Головного управління від 11.03.2020 N 5155/0/14-20- СГ, так і неправомірність відчуження ОСОБА_1 спірної земельної ділянки.

При цьому, переглядаючи за касаційною скаргою ОСОБА_29 рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 04.12.2023 та постанову Миколаївського апеляційного суду від 08.05.2024, Верховний Суд погодився з висновками судів нижчих інстанцій про відсутність підстав вважати непропорційним втручання у право ОСОБА_1 .

Також, Верховний Суд звернув увагу та постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 в справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) в якій вказано, що кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого придбав земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Відповідно до частини першої цієї статті у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

За такого, суд вважає, що неправомірність наказу Головного управління від 11.03.2020 № 5155/0/14-20-СГ, який було прийнято до набуття позивачем права власності на земельну ділянку, яка ним була придбана за договорами купівлі-продажу в громадян, яким в свою чергу вона була передана у власність з порушенням права постійного користувача СФГ «Спутнік» та які відповідно не вправі були здійснювати її відчуження, не спричинило порушення права позивача зі сторони відповідача Головного управління, а відтак відсутні підстави для покладення на державу обов`язку із відшкодування позивачу матеріальної та моральної шкоди за рахунок державного бюджету, оскільки відсутня безумовна доведеність усіх обов`язкових складових цивільно-правової відповідальності заподіяння шкоди.

Суд вважає, що в даному випадку позивач невірно визначився із складом відповідачів та підставами для відшкодування шкоди, оскільки спірні правовідносини підлягають врегулюванню положеннями статті 661 ЦК України, а не 1173 цього Кодексу, як вважав позивач.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаютьсясторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша - третя статті 89 ЦПК України).

Враховуючи встановлені обставини і дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, суд не вбачає підстав для задоволення позову з мотивів, що наведено вище.

Так як суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, відповідно підстави для відшкодування позивачу понесених судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним рішенням державного органу, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ;

відповідач: Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, , місцезнаходження: м. Миколаїв, пр.Миру, 34;

відповідач: Державна казначейська служба України, , місцезнаходження: м. Київ, вул.Бастіонна, 6.

Повний текст судового рішення складено 10.12.2025.

Суддя І.В.Коваленко