У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Лапченко О.М., розглянувши клопотання позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі, -

встановила:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , згідно якого просить стягнути на його користь заборгованість за договором купівлі-продажу у розмірі 42 060,00 грн. та судовий збір у розмірі 968, 96 грн.

Позивач ОСОБА_1 подав до суду клопотання про забезпечення позову, у якому просив накласти арешт на грошові кошти відповідача ОСОБА_2 , що обліковуються на всіх його банківських та інших рахунках у фінансових установах України, в межах суми позовних вимог 42 060 грн. та судових витрат 968,96 грн., та накласти заборону відчуження на нерухоме майно, що належить відповідачу ОСОБА_2 на праві приватної власності, а саме: частину вбудовано-прибудованого нежитлового приміщення, площею 15 кв. м., реєстраційний номер 01, адреса місцезнаходження: АДРЕСА_1 , та квартиру, загальною площею 98,6 кв. м., житловою площею 41,9 кв. м., реєстраційний номер 24, адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Дослідивши матеріали клопотання та додані до неї докази, суд приходить до таких висновків.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, пропорційність.

Суд зауважує, що право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року. Відтак, в кожному випадку позивач при зверненні до суду із позовом повинен дотримуватися норм процесуального законодавства.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини її основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до ч. 6 ст. 151 ЦПК України до заяви про забезпечення позову додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

Згідно п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду заяви про забезпечення доказів або позову фізичною особою сплачується судовий збір у сумі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Клопотання про забезпечення позову було подано до суду 27.11.2025 року.

Станом на 01.01.2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 3 028,00 грн. Тому 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який є розміром судового збору при подачі до суду заяви про забезпечення доказів, становить 605,60 грн.

Однак заявником ОСОБА_1 всупереч зазначеним вимогам не було додано до клопотання про забезпечення позову квитанцію про сплату судового збору.

Згідно ч. 10 ст. 153 ЦПК України суд, встановивши, що заяву про забезпечення позову подано без додержання вимог статті 151 цього Кодексу, повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Враховуючи, що заявником ОСОБА_1 при подачі до суду заяви про забезпечення позову не сплачено судовий збір, суд приходить до висновку про повернення клопотання про забезпечення позову заявнику.

Керуючись ст.ст. 151, 153, 353 ЦПК України, суддя

постановила:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову повернути заявнику.

Роз`яснити заявнику, що повернення заяви про забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.М. Лапченко