Справа № 650/6461/24
провадження № 2/650/359/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2025 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області

в складі: головуючого судді Сікори О.О.,

за участю секретаря Завістовської Л.А.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження в селищі Велика Олександрівка цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (, місцезнаходження: 01032, м. Київ, вул. Симона Петлюри, буд. 30, рахунок IBAN № НОМЕР_2 в АТ «ТАСКОМБАНК») заборгованість за кредитним договором № 002/12411202-CK_SB від 05 листопада 2021 року у загальному розмірі 46 483,66 грн, з яких 30 000 грн становить заборгованість за тілом кредиту, 16 483,66 грн - заборгованість за відсотками, при відсутності заборгованості за комісією та штрафними санкціями, а також стягнути з ОСОБА_1 на користь вказаного товариства понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач уклав з АТ «ТАСКОМБАНК» договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 002/12411202-CK_SB від 05 листопада 2021 року, підписанням якого відповідач акцептував публічну пропозицію банку, розміщену на офіційному вебсайті АТ «ТАСКОМБАНК», та беззастережно приєднався до умов договору, унаслідок чого між сторонами виникли кредитні правовідносини.

Представник позивача вказав, що строк дії кредитного ліміту за вказаним договором становить 365 днів з моменту повідомлення банком про факт встановлення кредитного ліміту, а після закінчення цього періоду строк дії кредитного ліміту автоматично пролонгується, крім випадків, коли банк прийняв рішення не продовжувати строк дії ліміту або клієнт звернувся до банку з письмовою заявою про відмову від користування лімітом кредитної лінії та/або про закриття поточного рахунку.

Також представник позивача зазначив, що 28 лютого 2024 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № НІ/11/15-Ф, відповідно до умов якого позивач зобов`язався сплатити банку суму фінансування, а банк - відступити позивачу права вимоги за кредитними договорами (а також, за наявності, за договорами поруки) в обсязі та на умовах, що існували на дату відступлення права вимоги. На підтвердження переходу прав вимоги представник позивача послався на витяг з договору факторингу, витяг з реєстру прав вимоги (додаток до договору) та акт приймання-передачі реєстру прав вимоги.

Указуючи на правонаступництво, представник позивача повідомив, що згідно з витягом з реєстру прав вимоги позивач набув право грошової вимоги до відповідача у сумі 46 483.66 грн, з яких 30 000.00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 16 483.66 грн - заборгованість за відсотками, при цьому заборгованість за комісією та штрафними санкціями відсутня.

Представник позивача наголосив, що після відступлення права вимоги відповідач не виконав належним чином свого обов`язку щодо повернення кредиту та сплати відсотків у порядку й строки, передбачені умовами кредитного договору, у зв`язку із чим відповідач є таким, що допустив прострочення виконання грошового зобов`язання. На підтвердження правової природи вимог позивач послався, зокрема, на положення частини першої статті 1054 ЦК України, частини першої статті 1048 ЦК України, а також на приписи щодо належного виконання зобов`язань і наслідків їх порушення.

Окремо представник позивача зазначив, що у контексті факторингових правовідносин застосуванню підлягає стаття 1082 ЦК України, відповідно до якої боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови одержання письмового повідомлення про відступлення права грошової вимоги, а також має право вимагати від фактора доказів переходу права вимоги. Водночас представник позивача підкреслив, що навіть у разі неотримання відповідачем повідомлень про відступлення права вимоги, відповідач не був позбавлений можливості виконувати зобов`язання шляхом сплати коштів первісному кредитору, а неповідомлення про зміну кредитора саме по собі не звільняє боржника від обов`язку погашення заборгованості.

Крім того, представник позивача вказав, що після набуття позивачем права вимоги нарахування штрафних санкцій не здійснювалося, а заявлений до стягнення розмір складається виключно з основної суми боргу та відсотків, визначених розрахунком заборгованості і відображених у реєстрі прав вимоги.

У відзиві на позовну заяву, поданому 18 березня 2025 року, відповідач просить відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи це такими доводами.

Заперечуючи проти позову по суті, відповідач зазначає, що позивач не надав належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтверджували факт надання кредитних коштів, їх розмір та момент надання. Відповідач посилається на те, що відповідно до розділу копії заяви-договору на укладення договору про комплексне банківське обслуговування від 05 листопада 2021 року, долученої до позовної заяви, розмір наданих кредитних коштів становить 0 грн, а встановлений кредитний ліміт визначений як ліміт на кредитну картку. На думку відповідача, наведення позивачем у позові конкретних сум не є підтвердженням того, що відповідач фактично отримав кредит саме у заявленому розмірі, оскільки позивач не подав документів, які б відображали видачу кредиту та подальше користування ним.

Відповідач зазначає, що розрахунок заборгованості та витяг з реєстру прав вимоги, на які посилається позивач, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, здійснення операцій за рахунком, збільшення кредитного ліміту, а також обґрунтованість і правильність нарахування відсотків. На переконання відповідача, такі документи мають характер одностороннього арифметичного розрахунку, який залежить від дій однієї сторони, тому не може підтверджувати реальне існування боргу та його розмір.

Відповідач вказує, що на підтвердження факту надання кредитних коштів позивач фактично надав лише розрахунок заборгованості за період з 28 лютого 2024 року по 31 жовтня 2024 року, складений представником позивача, а також витяг з реєстру прав вимоги до договору факторингу від 28 лютого 2024 року. Відповідач стверджує, що ці документи не відповідають вимогам до первинних документів бухгалтерського обліку, зокрема вимогам статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та положенням постанови Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75, а тому не можуть підтверджувати ні факт видачі кредиту, ні його розмір, ні правильність нарахування відсотків. На думку відповідача, відповідні обставини могли б бути підтверджені лише первинними документами, зокрема виписками за рахунком, платіжними документами та іншими документами руху коштів, однак таких доказів до позову не додано.

Окремо відповідач наголошує, що з наданих позивачем документів неможливо встановити, коли саме були надані кредитні кошти, чи надавалися вони однією сумою чи частинами, а відтак неможливо перевірити і правильність нарахування відсотків у сумі 16 483.66 грн. Відповідач також зазначає, що розрахунок відсотків як окремий документ до позовної заяви не додано, у зв`язку із чим відсутня можливість встановити, за який період та за якою методикою такі відсотки нараховані.

В обґрунтування необхідності доведення реальності зобов`язання відповідач посилається на загальні положення ЦК України щодо належного виконання зобов`язань та письмової форми правочину, а також на норми, які визначають зміст договору і його істотні умови, зазначаючи, що у спірних правовідносинах має бути доведено саме факт передачі коштів та виникнення боргу, а не лише формальне існування договору чи посилання на розрахунок позивача.

Крім того, відповідач зазначає, що позивач не довів факту переходу до нього права вимоги за заявою-договором від 05 листопада 2021 року. Відповідач вказує, що умовами пункту 2.3 договору факторингу передбачено: перехід права вимоги відбувається в момент підписання акта приймання-передачі реєстру прав вимоги, але не раніше здійснення оплати фактором відповідно до пункту 3.1 договору. Відповідач наголошує, що право вимоги у позивача виникає лише після оплати суми фінансування, однак позивач не долучив до позову жодного платіжного документа, який би підтверджував перерахування коштів на користь клієнта за договором факторингу, що унеможливлює встановлення як факту, так і моменту переходу права вимоги до позивача.

Відповідач додатково обґрунтовує свою позицію процесуальними нормами, зазначаючи, що відповідно до статей 76, 77, 81, 83 ЦПК України обов`язок доказування покладений на сторони, а суд не зобов`язаний збирати докази за своєю ініціативою. У цьому контексті відповідач підкреслює, що саме позивач повинен був надати докази разом із позовною заявою, а у разі неподання достатніх доказів суд має дійти висновку про недоведеність заявлених обставин.

З урахуванням наведеного відповідач стверджує, що позовні вимоги є недоведеними, оскільки позивач не підтвердив належними доказами ані виникнення заборгованості у заявленому розмірі, ані належного набуття права вимоги, у зв`язку із чим просить відмовити у задоволенні позову.

Відповідь на відзив не надійшла.

Справу розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Суд встановив, що 05 листопада 2021 року між АТ «ТАСКОМБАНК» як кредитодавцем та ОСОБА_1 як позичальником було підписано заяву-договір на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 002/12411202-СК_SB. З копії зазначеної заяви, долученої до матеріалів справи, вбачається, що у розділі щодо розміру кредитного ліміту на платіжну картку зазначено 0 грн, а будь-які відомості про фактично надану суму кредиту, дату та порядок її надання, умови збільшення чи зміни ліміту, окремий графік видачі або використання кредитних коштів у заяві-договорі відсутні.

З матеріалів справи також вбачається, що 28 лютого 2024 року між АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № Н1/11/15-Ф, відповідно до якого позивач посилається на перехід до нього права грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором. На підтвердження цього позивач надав копію витягу з реєстру прав вимоги та акт приймання-передачі реєстру прав вимог, з яких вбачається, що за відповідачем значиться заборгованість у загальному розмірі 46 483,66 грн, з яких 30 000 грн - заборгованість за тілом кредиту, 16 483,66 грн - заборгованість за відсотками. Разом з тим, будь-яких платіжних документів, що підтверджують сплату позивачем на користь АТ «ТАСКОМБАНК» суми фінансування за договором факторингу, в матеріалах справи немає, що не дає можливості суду встановити фактичний момент переходу до позивача права вимоги за кредитним договором.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, останній стверджує, що станом на 31 жовтня 2024 року за відповідачем обліковується борг у сумі 46 483,66 грн, з яких 30 000 грн становить основний борг (тіло кредиту), а 16 483,66 грн - заборгованість за відсотками. Однак поданий розрахунок має узагальнений характер, не містить поопераційного руху коштів, дати та суми кожної операції, не дає змоги встановити, коли саме і в якому розмірі були надані відповідачу кредитні кошти, який залишок заборгованості існував на кожну дату, за який саме період, на яку суму та за якою ставкою нараховані відсотки. Окремий детальний розрахунок відсотків, який би дозволив перевірити правильність їх обчислення, до позову не додано.

Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві вказав, що позивач не надав жодного первинного документа, який би підтверджував факт видачі йому кредиту в розмірі 30 000 грн, на який посилається позивач. Відповідач звернув увагу, що заява-договір від 05 листопада 2021 року містить зазначення кредитного ліміту як 0 грн, а тому сама по собі не доводить надання будь-яких грошових коштів. Крім того, відповідач зазначив, що витяг з реєстру прав вимог та поданий розрахунок заборгованості не відповідають ознакам первинних бухгалтерських документів у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та положень НБУ щодо організації бухгалтерського обліку в банках, оскільки не містять усіх обов`язкових реквізитів та відомостей про конкретні господарські операції, а відтак є лише одностороннім арифметичним розрахунком позивача, який не може підтверджувати фактичний рух коштів за рахунком відповідача.

Суд бере до уваги, що відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей, а за змістом частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити проценти. Отже, для виникнення грошового зобов`язання за кредитним договором недостатнім є лише факт підписання договору, необхідно також доведення факту надання позичальнику грошових коштів у певному розмірі, що, як правило, підтверджується первинними бухгалтерськими документами (банківськими виписками, платіжними документами тощо).

Відповідно до частини першої статті 76, частини другої статті 77, частини першої статті 81 ЦПК України саме сторони зобов`язані подати докази на підтвердження тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням на підставі всебічного, повного та безпосереднього їх дослідження. Збирання доказів не є обов`язком суду, за винятком прямо передбачених законом випадків. Разом з тим частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено право сторони у разі неможливості самостійно подати той чи інший доказ звернутися до суду із клопотанням про витребування такого доказу.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що позивач при поданні позову не долучив ані банківських виписок по рахунках відповідача, ані платіжних документів, які б підтверджували фактичне надання кредиту в сумі 30 000 грн та подальший рух коштів, ані первинних облікових документів щодо нарахування відсотків. Після подання відповідачем відзиву, у якому чітко та конкретно вказано на відсутність первинних документів і недоведеність як факту надання кредиту, так і переходу до позивача права вимоги за договором факторингу, позивач не подав до суду жодних додаткових доказів, які б спростували наведені доводи, та не звернувся з клопотанням про витребування у АТ «ТАСКОМБАНК» чи інших осіб первинних бухгалтерських документів щодо видачі кредиту, руху коштів та проведення розрахунків за спірним договором.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач не виконав покладений на нього обов`язок доказування та не довів належними і допустимими доказами факту надання відповідачу кредитних коштів у розмірі 30 000 грн, реального виникнення і розміру заявленої до стягнення заборгованості, а також моменту та підстав набуття ним права вимоги за спірним кредитним договором. У сукупності це свідчить про недоведеність позовних вимог та відсутність правових підстав для їх задоволення.

При цьому, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати понесені позивачем у виді сплаченого судового збору слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 141, 209, 259, 263 265, 279 ЦПК України, та враховуючи наведені положення цивільного законодавства, Великоолександрівський районний суд Херсонської області

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Судові витрати понесені позивачем покласти на нього.

Рішення суду може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду через Великоолександрівський районний суд Херсонської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 12 грудня 2025 року.

Суддя: О.О. Сікора