Справа № 308/3231/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді Бенца К.К.,

при секретарі судового засідання Майор Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород за правилами загального позовного провадження матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 в особі уповноваженого представника ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним споживчого кредитного договору №041-2008-1712,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в особі уповноваженого представника ОСОБА_2 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ПАТ «Універсал Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним споживчого кредитного договору №041-2008-1712.

Мотивуючи свої позовні вимоги, вказує на те, що 30.05.2008 року між ним та відповідачем ВАТ «Універсал Банк» укладено кредитний договір №041-2008-1712 за яким банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 18000 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 13,45% річних, строком на 20 років до 10.05.2028 року.

Вказує, що відповідно до пункту 3.2 кредитного договору забезпеченням виконання зобов`язань Позичальника є іпотека нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач вважає, що даний договір містить пункти 9.8, 1.1.1, 3.3, які є несправедливими.

Вказує, що п. 9.8 кредитного договору передбачено, за ініціювання кредиту позичальник сплачує кредитору плату за ініціювання кредиту в розмірі 1794,50 грн. Відповідно до додатку №2 кредитного договору «Графік погашення» стовпчиком 6.3 передбачено, що позичальник відповідно до п.9.8 кредитного договору сплачує комісію у розмірі 370 доларів США. Позивач вважає, що дані положення договору є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Позивач зазначає, що оскільки відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин визначаються ЗУ "Про захист прав споживачів".

Позивач вказує на те, що банк встановивши в кредитному договорі сплату комісії за управління кредитом, не зазначив про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування даної комісії проводиться відповідачем та сплачується позивачем за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним.

Зазначає, що згідно ч.5 п.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови Договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п?ятдесят відсотків вартості продукції (послуг) у разі невиконання ним зобов?язань за договором.

Відповідно до п.1.1.1 договору, за користування коштами в строк понад встановлений термін погашення нараховується процентна ставка в розмірі 40,35% річних - підвищена процентна ставка.

Вирахувати неустойку можливо за формулою 40,35 (підвищена процентна ставка) - 13.45 (реальна процентна ставка) = 29.9% річних.

Таким чином підвищена відсоткова ставка на 9% перевищує п?ятдесяти відсоткову вартість продукції за рік, так як 50% від 13.45=6.725 - це граничний можливий річний розмір подорожчання продукції 13.45+6.725=20.175, а у нашому випадку підвищені відсотки - компенсація дорівнює 29.9, що на 9.725% перевищує встановлені законом межі.

Вказує, що спірний кредитний договір містить пункт 3.3 Даний пункт кредитного договору зобов?язують позичальника застрахувати заставне майно в рекомендованій банком страховій компанії. Таким чином, в договорі встановлене монопольне право визначеної Банком страхової компанії страхувати майно Позивача. Інші пункти договору, у разі порушення цього права, надають Банку можливість збільшити процентну ставку за кредитом або розірвати договір та вимагати дострокового повернення всього кредиту. Вважає, що зазначені положення кредитного договору обмежують конкуренцію страхових компаній та суперечать нормам законодавства.

Вважає, що наведена банком у змісті кредитного договору інформація ввела в оману позичальника, шляхом надання недостовірної інформації щодо сукупної вартості кредиту. Тобто, банк при укладенні оспорюваного правочину ввів позичальника в оману, що є ознакою нечесної підприємницької практики.

Позивач вказує на те, що банко не дотримано імперативних норм діючого законодавства України, а саме: Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

В ході розгляду справи, 15.08.2023 року позивач, скориставшись наданими йому правами передбаченими ст. 49 ЦПК України, подав до суду заяву про зміну підстав позову, відповідно до якої просить: в подальшому розглядати позов на підставі обставин та аргументів, які викладені у даній заяві.

З урахуванням поданих уточнених підстав позову Позивач зазначає що Відповідач на момент укладення оспорюваного кредитного договору ввів його в оману, що в силу п. 2 ч. 2. ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» (чинній в редакції, що діяла на момент укладання спірного договору) та статті 230 ЦК України є підставою для визнання кредитного договору недійсним у цілому.

Як на обґрунтування своїх тверджень посилається на висновок судово-економічної експертизи №8801 від 30.01.2023 року.

Позивач стверджує, що експертизою підтверджено той факт, що банком документально не підтверджено надання кредиту, а саме не надано в повному обсязі та неналежно оформлені документи по кредитному договору №041-2008-1712, які передбачені законодавством, а також те, що Банк не міг відповідно до умов договору та нормативних актів, які регулюють бухгалтерський облік в банках України видати позичальнику готівкові кошти в іноземній валюті через касу банку.

Окрім того, Позивач зазначає, що Експертизою також доведено, що документально підтверджена сума наданих коштів, відповідно до бухгалтерського обліку, що ведеться у банку по даному кредитному договору становить 24270,00 (двадцять чотири тисячі двісті сімдесят) гривень.

З урахуванням розрахунків які проведені експертом документально підтверджена сума заборгованості Банку перед Позичальником становить 114 135,26 (сто чотирнадцять тисяч сто тридцять п`ять гривень 26 копійок).

Як підсумок позивачем зазначено, що в даному випадку, нечесна підприємницька практика відповідача зводиться до того, що Споживача було введено в оману шляхом надання двозначної інформації, щодо можливості Банку видати кредит у валюті, в той час як Банк, в силу діючих нормативно-правових актів у сукупності з умовами кредитного договору, не міг видати кредит у вигляді готівкових коштів в іноземній валюті через касу банку. Означені дії відповідача призвели до спотворення реальної операції по видачі кредиту у гривні, яка умисно була замаскована під видачу валютного кредиту готівкою через касу банку.

29 серпня 2023 року від представника позивача до суду подана заява про відмову від частини позовних вимог за якою просив суд не розглядати позовні вимоги про Застосування наслідків недійсності нікчемного правочину до кредитного договору №041-2008-1712 від 30.05.2008 року та зобов`язання відповідача відшкодувати ОСОБА_1 понесені ним збитки у подвійному розмірі та компенсувати моральну шкоду у розмірі 50 000 гривень, а розглядати позов з урахуванням заяви про зміну підстав позову тільки стосовно вимоги про визнати недійсним кредитного договору №041-2008-1712 від 30.05.2008 року з моменту його укладення.

З посиланням на викладене просив суд визнати недійсним кредитний договір №041-2008-1712 від 30.05.2008 року з моменту його укладення.

05.04.2018 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого зазначено, що відповідач вважає позовні вимоги незаконними, необґрунтованими, такими, що не відповідають фактичним подіям, нормам матеріального та процесуального права.

Зазначив, що згідно «Інформації клієнта» чітко зазначено, що «Необхідно пам`ятати, що дані витрати є приблизними і можуть змінитись в залежності від кінцевого рішення банку, валютного курсу в день видачі кредиту, а також від оціночної вартості нерухомості».

Відповідач вважає, що даний кредитний договір було укладено на підставі вільного волевиявлення, сторони діяли на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи умови укладеного договору . ОСОБА_1 самостійно, без будь-якого примусу, звернувся до банку з наміром отримати кредит й підписавши кредитний договір підтвердив, що з основними умовами надання кредиту ознайомлений. Окрім того вважає, що існують всі підстави для застосування строків позовної давності з огляду на їх пропуск позивачем.

З посиланням на викладене просив суд у задоволенні вимог відмовити повністю.

Виклад позицій сторін по справі:

У судове засідання позивач та його представник не з`явились, поряд з цим подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності де зазначили що позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Зазначив, що не погоджується з висновком експерта, оскільки експерт не звертався з клопотаннями про витребування додаткових матеріалів. Вказав, що позивачем проводилось погашення кредитних коштів по кредиту. Після оголошеної перерви в судовому засіданні, в наступне судове засідання не з`явився. В матеріалах справи наявні заяви від 03.09.2018 року, 12.10.2020 року, 10.09.2020 року про розгляд даної справи за відсутності представника ПАТ «Універсал Банк», у якій додатково відзначили що відзив підтримують в повному обсязі та просять суд відмовити у задоволенні позову.

Заяви, клопотання.

19.04.2017 року представником позивача подано клопотання про забезпечення позову.

19.04.2017 року представником позивача подано клопотання про витребування доказів.

29.03.2018 року представником відповідача подано заяву про відкладення судового засідання.

05.04.2018 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

24.05.2018 року представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи та ознайомлення з матеріалами справи.

24.05.2018 року представником відповідача подано заяву.

29.05.2018 року представником відповідача подано витребувані судом документи.

29.05.2018 року представником відповідача на виконання ухвали суду подано копії матеріалів кредитної справи.

07.06.2018 року представником позивача подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

03.09.2018 року представником відповідача подано заяву про розгляд справи у їх відсутності.

29.08.2018 року представником позивача подано клопотання про призначення судово-економічної експертизи.

18.03.2020 року надійшло клопотання експерта.

09.09.2020 року представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи.

06.10.2020 року представником позивача подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

12.10.2020 року представником позивача подано клопотання про витребування доказів.

12.10.2020 року представником відповідача подано заяву про розгляд справи у їх відсутності.

12.10.2020 року представником позивача подано клопотання про проведення судового засідання без участі сторони позивача.

10.09.2020 року представником відповідача подано заяву про розгляд справи у їх відсутності.

17.11.2020 року надійшло повідомлення експерта.

03.12.2020 року представником відповідача на виконання ухвали суду подано витребувані документи.

22.02.2023 року надійшов до суду висновок експерта.

03.05.2023 року представником позивача подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

08.05.2023 року представником позивача подано клопотання про відкладення засідання.

15.08.2023 року представником позивача подано заяву про зміну підстав позову.

15.08.2023 року представником позивача подано докази надсилання заяви.

29.08.2023 року представником позивача подано заяву про відмову від частини позовних вимог.

30.08.2023 року представником позивача подано клопотання про проведення судового засідання без участі сторони позивача.

20.09.2024 року представником відповідача подано заяву про ознайомлення з матеріалами справи.

05.11.2024 року представником відповідача подано заяву про відкладення судового засідання.

В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії:

10.04.2017 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі.

24.04.2017 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду у задоволенні клопотання про забезпечення позову відмовлено.

26.10.2017 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду клопотання про витребування доказів було задоволено частково.

16.11.2018 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду клопотання про призначення експертизи було задоволено.

12.10.2020 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду поновлено провадження по справі.

12.10.2020 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду задоволено клопотання експерта.

03.03.2023 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду поновлено провадження у справі.

20.09.2024 року ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду закрито провадження по справі в частині позовних вимог.

Заслухавши вступне слово представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з влас-ної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Фактичні обставини справи встановлені судом:

Враховуючи відмову позивача від частини позовних вимог та уточнення підстав позову суд вважає за доцільним досліджувати і надавати правову оцінку лише обставинам спору які стосуються порядку укладення та видачі кредитних коштів.

Судом встановлено, що 30.05.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Універсал Банк» укладено кредитний договір №041-2008-1712 за яким банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 18000 доларів США, зі сплатою відсотків у розмірі 13,45% річних, строком на 20 років по 10.05.2028 року.

Пункт 1.3. договору містить умову про те, що цільове призначення кредиту на споживчі цілі.

Пунктом 1.5. договору унормовано, що погашення платежів за Кредитом здійснюється Позичальником у валюті кредиту.

Видача Кредиту за цим договором проводиться на поточний рахунок Позичальника, відкритий згідно умов п.2.1.3. даного договору. (див.п.2.3)

Відповідно до пункту 1.1.1. договору №041-2008-1712 від 30.05.2008 року, копія якого була долучена позивачем до позовної заяви вбачається, що за користування коштами понад встановлений строк (або терміни погашення) нараховується процентна ставка в розмірі 40,35 (сорок цілих тридцять п?ять сотих) % річних (далі - «підвищена процентна ставка»). Розмір підвищеної процентної ставки за користування Кредитом понад встановлені цим Договором терміни сплати щомісячних платежів застосовується до всієї простроченої суми основного боргу Позичальника. Нарахувания та облік таких процентів Кредитор, здійснює відповідно до умов цього Договору. Додатків до нього та вимог чинного законодавства України, зокрема нормативних актів Національного банку Україи (далі - «НБУ»). Під терміном „прострочена сума основного боргу" Сторони розуміють суму Кредиту, шо надана Позичальнику за Договором та станом на певну дату не повернена останнім до Кредигора у терміни її погашення згідно умов Договору.

Відповідно до пункту 1.1. договору №041-2008-1712 від 30.05.2008 року, копія якого була долучена позивачем до позовної заяви вбачається, що вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 87300,00 гривень за курсом НБУ на день укладення Договору, при цьому Сторони обумовили, що такий гривневий еквівалент має визначатися в цьому договорі лише в разі, якщо сума кредиту виражена в іноземній валюті.

Водночас, на виконання ухвали суду, відповідачем було надано оригінал кредитного договору №041-2008-1712 від 30.05.2008 року, згідно якого п.1.1 викладений в іншій редакції як "вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 87336,00 гривень за курсом НБУ на день укладення Договору, при цьому Сторони обумовили, що такий гривневий еквівалент має визначатися в цьому договорі лише в разі, якщо сума кредиту виражена в іноземній валюті."

Окрім того, договір №041-2008-1712 від 30.05.2008 року, копія якого була долучена позивачем до позовної заяви містить у собі п.3.3, згідно якого зазначено, що позичальник зобов`язується забезпечити страхування на користь кредитора в акредитованій кредитором страховій компанії предмет іпотеки, переданий в забезпечення виконання зобов`язань позичальника за цим договором.

В той же час в оригіналі кредитного договору №041-2008-1712 від 30.05.2008 року п.3.3 відсутній.

Також, у договорі №041-2008-1712 від 30.05.2008 року, копія якого була долучена позивачем до позовної заяви пункт 9.8. договору викладений як "позичальник в день надання йому кредиту за Договором сплачує Кредитору плату за ініціювання кредиту в розмірі 1794,50( одна тисяча сімсот дев?яносто чотири ,50) гривень. Укладенням цього Договору Позичальник доручає Кредитору в порядку договірного списання здійснити списання суми такої плати з поточного рахунку Позичальника, відкритого у Кредитора, у відповідній валюті та наступне її перерахуванняма відповідний рахунок Кредитора."

Водночас, в оригіналі кредитного договору №041-2008-1712 від 30.05.2008 року п. 9.8 викладено в наступній редакції: "позичальник в день надання йому кредиту за Договором сплачує Кредитору плату за ініціювання кредиту в розмірі 1795,24 ( одна тисяча сімсот дев?яносто п?ять ,24) гривень. Укладенням цього Договору Позичальник доручає Кредитору в порядку договірного списання здійснити списання суми такої плати з поточного рахунку Позичальника, відкритого у Кредитора, у відповідній валюті та наступне її перерахуванняма відповідний рахунок Кредитора."

Таким чином, наявна в позивача копія кредитного договору №041-2008-1712 від 30.05.2008 року, яка містить підписи сторін не відповідає оригіналу договору №041-2008-1712 від 30.05.2008 року, яка теж містить підписи сторін, та була надана до суду на виконання ухвали суду, що є неприпустимим та представником відповідача не надано жодного обгрунтування яким чином позичальнику було надано копію кредитного договору, який не є ідентичним оригіналу договору.

Суд звертає увагу на положення п. 9.6 кредитного договору №041-2008-1712 від 30.05.2008 року, яким встановлено , що цей договір складений у двох оригінальних примірниках ( один примірник для позичальника, інший для кредитора) що мають однакову юридичну силу та є автентичними за змістом.

Водночас , як встановлено судом два оригінальних примірника ( один примірник для позичальника, інший для кредитора) не є автентичними за змістом.

Судом встановлено, що 30.05.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Універсал Банк» підписано перелік та вартість супутніх послуг, що надаються Кредитором та третіми особами і пов`язані з отриманням та обслуговуванням кредиту, що є додатком №1 до кредитного договору №041-2008-1712 від 30.05.2008 року.

Судом встановлено, що 30.05.2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Універсал Банк» підписано графік платежів, що є Додатком №2 до кредитного договору №041-2008-1712 від 30.05.2008 року.

В рамках розгляду даної справи за ухвалою суду проведено судово - економічну експертизу.

За змістом висновку експерта Закарпатського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз №8801 від 30.01.2023 року, вбачається що " експерту не надається за можливе встановити якими є реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту за кредитним договором N?041-2008-1712, на момент укладення договору. Та чи відповідають розраховані реальна процентна ставка і абсолютне значення подорожчання кредиту даним, наведеним в зазначеному договорі і додатку до нього. (Обгрунтування наведене у дослідницькій частині). Експерту не надається за можливе встановити який розмір складає документально обґрунтований щомісячний платіж (в т.ч. за кредитом, процентами, комісією, страховими та іншими платежами), згідно умов зазначених на момент укладення кредитного договору N?041-2008-1712. Банком документально не підтверджено надання кредиту, а саме не надано в повному обсязі та неналежно оформлені документи по кредитному договору N?041 - 2008-1712, які передбачені чинним законодавством. Банк, не зміг відповідно до умов договору та нормативних актів, які регулюють бухгалтерський облік в банках України, видати позичальнику готівкові кошти в іноземній валюті через касу. Документально підтверджена сума наданих коштів, відповідно до бухгалтерського обліку, що ведеться у банку по даному кредитному договору, становить - 24270,00 (двадцять чотири тисячі двісті сімдесят) гривень. (Обґрунтування наведене у дослідницькій частині) Документально підтверджена сума заборгованості Банком перед Позичальником, відповідно до бухгалтерського обліку в банку, по даному кредитному договору в гривнях. Сума заборгованості в гривнях становить на сьогоднішній день Банком перед Позичальником - 114135,26 (сто чотирнадцять тисяч сто тридцять п?ять грн. 26 коп.). (Обґрунтування наведене у дослідницькій частині).

Експерт зазначає також, що матеріали справи не містять документів, що підтверджують відкриття саме валютного рахунку, оскільки вище цитованими нормами законодавства між банком та клієнтом укладається договір про відкриття рахунку де і прописуються цілі та умови його відкриття. Також в матеріалах відсутні і документи, які б підтверджували делегування прав розпорядження рахунком.

Суд констатує, що будь які пояснення, заперечення щодо висновку експерта від відповідача до суду не надходило. Правом на проведення експертизи на замовлення учасника справи, як то передбачено статтею 106 ЦПК України, відповідач не скористався. Окрім того, від відповідача не надходило клопотань про допит експерта у судовому засіданні.

Таким чином, Підстав у суду вважати Висновок експерта неналежним доказом у суду нема. Відповідач не навів жодних переконливих доказів того, що Висновок експерта є необґрунтованим, неповним чи неприйнятним.

Нормативно-правове регулювання:

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить з наступного.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (з подальшими змінами) у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є одними із фундаментальних засад цивільного права, спрямованими, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, отже, кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 1054 ЦК України унормовано, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів у розмірі та валюті яка обумовлена сторонами у кредитному договорі відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку. Інше трактування умов договору чи можливість виконання цього обов`язку Банку у інший спосіб не може обумовлюватися будь-якою іншою умовою цього ж кредитного договору.

Отже, виходячи із принципів справедливості та добросовісності, Банк повинен був видати позичальнику кредит саме у валюті яка обумовлена договором, так як даним договором на позичальника покладено обов`язок сплачувати платежі саме у валюті яка обумовлена договором.

Згідно із частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

З урахуванням обґрунтування позовних вимог та правової позиції яка викладена у постанові Верховного суду від 20 березня 2019 року у справі № 562/2414/15-ц, де зазначено, що одночасне застосування положень статей 229, 230 ЦПК України (правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки та обману), а також статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» як підстав для визнання недійсним договору, є неправильним, оскільки вони є взаємовиключними суд досліджує питання відповідності договірних взаємовідносин що виникли між сторонами Закону України «Про захист прав споживачів» та наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного кредитного договору.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення спірного договору) передбачалось, що Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Перелік умов, які є несправедливими перелічений у частині 3 статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Поряд з цим, частиною 4 означеної вище статті унормовано, що перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Частини 5 та 6 статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» унормовують, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому.

З сукупного аналізу означених вище статей слід дійти висновку, що саме на вимогу та за вибором споживача можуть бути визнані недійсними окремі положення договору, або він може бути визнаний недійсним у цілому, у разі, якщо положення договору зумовлює зміну інших положень цього договору.

З матеріалів справи вбачається, що за умовами договору Банк повинен був видати Позивачу 18 000 доларів США, за користування якими останній зобов`язаний сплачувати відсотки розмір яких встановлений кредитним договором. Сплата відсотків повинна здійснюватись у валюті кредиту доларах США. ( п.1.5 кредитного договру)

Поряд з цим, висновком експерта встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт відкриття валютного рахунку, оскільки ознаки рахунку прописуються у договорі про відриття рахунку, у відповідності до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах №1172/8493 від 07 грудня 2003 року.

За таких обставин суд приходить до висновку, що всупереч принципу добросовісності, який закріплено у статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», банк під виглядом видачі валютного кредиту, надав позичальнику гривневий кредит, плату за користування яким вимагав здійснити в доларах США. На думку суду такі дії вносять істотний дисбаланс у договірні права та обов`язки на шкоду споживача, так як споживача штучно покладено в завідомо невигідну для нього ситуацію, та на нього безпідставно покладені валютні ризики, що має наслідком штучне здорожчання ціни договору сукупної вартості кредиту.

Суд констатує, що інших допустимих та належних доказів на спростування даних аргументів відповідачем не надано.

Суд приймає рішення у даній справі керуючись одним з основних засад (принципами) цивільного судочинства є - змагальністю сторін за яким Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд також враховуючи і обов`язковий під час здійснення цивільного судочинства принцип диспозитивності, за яким Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Враховуючи те, що відповідач був обізнаний про проведення експертизи у даній справі, так як неодноразово подавав суду додаткові матеріали, які були необхідні для її проведення, однак не скористався своїм правом на надання заперечень щодо висновку експерта, жодним чином процесуально не відреагував на його наявність, в судові засідання для надання усних пояснень свого представника не відряджав, у суду відсутні підстави для неприйняття висновків експерта.

Підсумовуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у даному випадку відповідач видаючи споживчий кредит ОСОБА_1 , створивши істотний дисбаланс у договірних взаємовідносинах, включив у договір несправедливі умови щодо його предмету валюти кредиту, що в силу норм статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», на вимогу споживача, є підставою для визнання такого договору недійсним в цілому.

Керуючись нормами статті 42 Конституції України, захищаючи інтереси більш слабкого суб`єкта кредитних взаємовідносин, керуючись власним переконанням, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності суд звертає увагу на наступне:

Законодавством України встановлено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність), та наслідки спливу такого строку.

У статтях 256-258 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (стаття 259 ЦК України).

Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255цього Кодексу.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

У частині першій статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

Стаття 267 ЦК України встановлює, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У відзиві на позову заяву відповідач вказував на пропуск позивачем позовної давності та просив суд відмовити у задоволенні позову із цих підстав.

Поряд з цим, суд констатує, що позивачем, було змінено підставу позову у зв`язку з висновками експертизи, яка проводилась в рамках даної справи, та в подальшому позивач обґрунтовував наявність порушеного у нього права саме в контексті порушень, допущені банком та викладені у висновку експерта №8801 від 30.01.2023 року.

Про наявність порушень статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» зі сторони Банку, позивач дізнався після ознайомлення з висновком експерта, тобто після 30.01.2023 року. Таким чином, суд вважає, що позивачем не пропущено строків позовної давності щодо його уточнених вимог.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін, та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, виходячи із принципів розумності та справедливості, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позивачем доведено обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а відтак позовні вимоги слід задовольнити з підстав та мотивів викладених вище.

Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Суд вважає, що позивачем доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, й, навпаки відповідачем повністю не спростовані підстави позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Щодо розподілу судових витрат

Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог тому суд вважає, що оскільки позивач за подання позову про захист прав споживачів звільнений від сплати судового збору, відповідно до Закону України "Про судовий збір", з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Відповідно до положень частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення; датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Судове засідання було призначено на 21.11.2025 року, дата складання повного судового рішення з врахуванням днів перебування судді в нарадчий кімнаті в іншій справі 02.12.2025 року, а відтак датою ухвалення рішення за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення - 02.12.2025 року.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 525, 526, 530, 610, 612, 623, 624, 628, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 13, 14, 82, 206,223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 в особі уповноваженого представника ОСОБА_2 до ПАТ «Універсал Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним споживчого кредитного договору №041-2008-1712 від 30.05.2008 року задовольнити.

Визнати недійсним кредитний договір №041-2008-1712 від 30.05.2008 року з моменту його укладення

Стягнути з ПАТ «Універсал Банк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, ) на користь держави судовий збір в сумі 640,00 грн.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Ужгородський міськрайонний суд.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 );

Відповідач ПАТ «Універсал Банк» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, ).

Дата складення повного тексту рішення 02.12.2025 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца