ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 621/1721/25 Головуючий суддя І інстанції Овдієнко В. В.
Провадження № 22-ц/818/4020/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи щодо стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції в особі представника Касьянова Володимира Володимировича на ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 06 травня 2025 року, у цивільній справі № 621/1721/25, за заявою Публічного акціонерного товариства "Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги,

в с т а н о в и в :

03 червня 2025 року ПАТ Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції, звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.09.2023 по 30.04.2025, в розмірі 16 619 грн 49 коп.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 06 травня 2025 року було відмовлено у видачі судового наказу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції в особі представника Касьянова Володимира Володимировича подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказала, що відмовляючи у видачі судового наказу, суд помилково зазначив, що заява про видачу судового наказу була подана до суду з порушенням вимог ст.163 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, із заяви про видачу судового наказу, вона повністю відповідала вимогам ст.163 ЦПК України, оскільки у неї було чітко зазначені всі складові її змісту, а саме найменування суду, до якого подається заява, повне найменування Заявника, прізвище, ім`я та по батькові Боржника, місцезнаходження Заявника, місце проживання чи перебування Боржника, ідентифікаційний код Заявника, реєстраційний номер облікової картки платника податків та паспортні дані Боржника, вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються, перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги. Крім того до заяви про видачу судового наказу Заявником була додана копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна з якого вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є саме ОСОБА_1 .

Отже, при оформленні та поданні заяви про видачу судового наказу Заявник у повному обсязі виконав вимоги ст.163 ЦПК України та зазначив у заяві всі необхідні дані стосовно Заявника та Боржника, що, безумовно, свідчить про відсутність порушень вищезазначеної процесуальної норми щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу. Той факт, що адреса Боржника, яка була зазначена Заявником у заяві про видачу судового наказу на момент подання заяви до суду не була місцем реєстрації Боржника, не може вважатися порушенням вимог ст.163 ЦПК України, оскільки встановлення фактичного місця реєстрації Боржника покладено на суд відповідно до ч.5 ст.165 ЦПК України.

Зауважує, що як вбачається з матеріалів справи, всупереч вищенаведеної процесуальної норми, а саме ч.5 ст.165 ЦПК України, судом було направлено запит 621/1721/25/5281/2025 від 04.06.2025 до відділу центру надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області щодо отримання відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані, що містяться в реєстрі територіальної громади/Єдиному державному демографічному реєстрі: ОСОБА_1 не зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Тобто суд, замість того, щоб запитати у відділу центру надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання ОСОБА_1 , тобто, де саме зареєстровано її місце проживання, запитав про реєстрацію ОСОБА_1 конкретною адресою, тобто, чи зареєстрована вона за адресою: АДРЕСА_3 .

Вказав, що 06.06.2025 до суду надійшов лист Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області №01-21/999 від 05.06.2025, в якому було зазначено, що ОСОБА_2 не зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 . При цьому жодної достовірної інформації щодо фактичної реєстрації місця проживання ОСОБА_1 відділ центру надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області суду не надав, оскільки у запиті суду це питання взагалі не ставилося. Жодних інших запитів чи листів тощо, щодо встановлення судом реєстрації місця перебування та місця проживання ОСОБА_1 матеріали справи №621/1721/25 не містять.

Вважає, що суд першої інстанції в супереч частини 5 статті 165 ЦПК України, не отримавши належну відповідь на запит (повну інформацію), не вжив всіх можливих та достатніх заходів щодо отримання повної інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи боржника, а саме ОСОБА_1 , що надало би можливості суду достовірно встановити, чи є насправді підстави для відмови у видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37- 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Предметом оскарження є ухвала суду про відмову у видачі судового наказу (п. 1 ст. 353 ЦПК України).

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

З урахуванням вищевикладеного та положень ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступних підстав.

Відмовляючи у видачі судового наказу суд першої інстанції виходив з того, що заява про видачу судового наказу була подана до суду з порушенням вимог ст.163 ЦПК України

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що 03 червня 2025 року ПАТ Центренерго" в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції, звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.09.2023 по 30.04.2025, в розмірі 16 619 грн 49 коп.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановленому процесуальним законом.

Відповідно до положень статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Таким чином, наказне провадження - це спрощений вид цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються справи про стягнення з боржника грошових коштів і витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Спрощена правова процедура по видачі судового наказу обумовлена правовою природою вимог, що підлягають захисту шляхом видачі судового наказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, встановлених ч. 1 ст. 161 ЦПК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених ст. 161 цього Кодексу.

Згідно з п.3 ч.1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг.

Вимоги до форми і змісту заяви про видачу судового наказу встановлені ст. 163 ЦПК України, а саме, заява про видачу судового наказу подається до суду у письмовій формі та підписується заявником або його представником.

У заяві повинно бути зазначено: 1) найменування суду, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) заявника і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України заявника та боржника, реєстраційний номер облікової картки платника податків заявника та боржника (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта заявника та боржника (для фізичних осіб - громадян України), а також офіційні електронні адреси та інші дані, якщо вони відомі заявнику, які ідентифікують боржника; 3) ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) представника заявника, якщо заява подається представником, його місце проживання або місцезнаходження; 4) вимоги заявника і обставини, на яких вони ґрунтуються; 5) перелік доказів, якими заявник обґрунтовує обставини, на яких ґрунтуються його вимоги.

Стаття 165 ЦПК України передбачає, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо, зокрема, заява подана з порушенням вимог ст. 163 ЦПК України .

Як вбачається з матеріалів справи, заявник до заяви про видачу судового наказу надав копії : договору купівлі-продажу від 23.02.2016 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна з якого вбачається, що власником квартири АДРЕСА_1 є саме ОСОБА_1 ; договір №0204 від 10.02.2020 про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (а.с.12-13, 26,27).

Судом був направлений запит до відділу центру надання адміністративних послуг Слобожанської селищної ради Чугуївського району Харківської області , у відповідь на який було зазначено тільки про те, що ОСОБА_1 не зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.32,33).

Суд першої інстанції не звернув уваги, що згідно копії паспорта ОСОБА_1 є зареєстрованою за адресою АДРЕСА_5 (а.с.25). Однак, ніяких запитів щодо адреси реєстрації боржниці суд не здіснив.

Оскільки, судом першої інстанції не було з`ясовано дані про реєстрацію місця проживання боржника, а відтак, враховуючи вище викладене, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відмову у видачі судового наказу.

Відповідно до ч.1 ст.27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Зазначена норма застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Відповідно до ст.181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Таким чином, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

З урахуванням наведеного, заява про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, тобто за правилами виключної підсудності.

Аналогічного за змістом висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17 (провадження №61-30812св18).

Суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку про відмову у видачі судового наказу на підставі ч. 9 ст. 165 ЦПК України.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, внаслідок порушення судом норм процесуального права ухвала підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає розгляду справи, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами остаточного розгляду ним справи згідно із загальними правилами ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 6, 379, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі відокремленого підрозділу Зміївської теплової електричної станції в особі представника Касьянова Володимира Володимировича - задовольнити.

Ухвалу Зміївського районного суду Харківської області від 06 травня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 15 грудня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді Ю.М. Мальований.

Н.П. Пилипчук.