ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

09 грудня 2025 року

м. Харків

справа № 644/8884/24

провадження № 22-ц/818/4696/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря - Шнайдер Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав за апеляційною скаргою Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради на заочне рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 14 липня 2025 року, постановлене під головуванням судді Бабенка Ю.П., -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Харкова від 14 липня 2025 року в задоволенні позовних вимог Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради відмовлено. Попереджено ОСОБА_1 про зміну ставлення до виховання сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

В апеляційній скарзі Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 14 липня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; Вказує, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції помилково не враховано свідому, винну поведінку та дії ОСОБА_1 щодо свого сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка загрожує життю та здоров`ю дитини. Крім того, не враховано докази, що долучені до матеріалів справи позивачем, зокрема, довідку комунального некомерційного підприємства «Обласна клінічна наркологічна лікарня» від 06.05.2024 року, інформацію, надану Харківським районний управлінням поліції № 2 Головного управління національної поліції в Харківській області від 19.04.2024 року, що підтверджують зловживання ОСОБА_1 алкогольними напоями та притягнення останньої до адміністративної відповідальності.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять будь-яких відомостей на підтвердження того, що ОСОБА_1 жорстко поводилась з дитиною, завдавала їй фізичних ушкоджень, має психічні захворювання або інші розлади, які б могли слугувати перешкодою до виховання нею сина. Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості щодо притягнення ОСОБА_1 до кримінальної та адміністративної відповідальності, має незняті або непогашені у встановленому законом порядку судимості. Лист за підписом начальника СЮП ВП від 19 квітня 2024 року не дають підстав стверджувати, що ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено адміністративне стягнення.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 (а.с. 12).

З витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 2 вбачається, що відомості про батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зроблені на підставі заяви матері, ОСОБА_1 (а.с. 13).

З відповіді Комунального некомерційного підприємства «Міська клінічна дитяча лікарня № 16» Харківської міської ради від 08 квітня 2024 року № 289/0/666-24 вбачається, що 07 квітня 2024 року о 15 годині 40 хвилин, бригадою швидкої медичної допомоги № 701, без батьків, у супроводі інспектора взводу 1, роти 4, батальйону 3 УПП в Харківській області ДПП лейтенанта поліції Кутепового Євгенія Сергійовича, до лікарні доставлено неповнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який знаходився за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 госпіталізований до педіатричного відділення дітей до 1 року. Стан здоров`я дитини середньої важкості за рахунок проявів гострого бронхіту простого.

З акту органу поліції та закладу охорони здоров`я про підкинуту та знайдену дитину та її доставку від 07 квітня 2024 року вбачається, що дитину було вилучено з місця проживання з умов, які могли загрожувати його життю. Дитину було госпіталізовано до педіатричного відділення дітей до 1 року КНП «Міська клінічна дитяча лікарня №16» ХМР. Стан здоров?я ОСОБА_2 середньої важкості у зв?язку із захворюванням на гострий бронхіт.

З відповіді Відділу соціальної роботи по Індустріальному району м. Харкова ХМЦСС «Довіра» від 10 квітня 2024 року № 101 вбачається, що сім`я ОСОБА_1 , яка має малолітнього сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , раніше в поле зору Відділу не потрапляла, соціальні послуги не отримувала, листів від суб`єктів соціальної роботи про неї Відділу не надходило.

Згідно відповіді, наданої адміністрацією КНП «Міська дитяча поліклініка № 16» Харківської міської ради вбачається, що від народження ОСОБА_2 перебуває під наглядом лікаря-педіатра КНП «Центр первинної медичної допомоги № 2 Харківського району», з яким укладена декларація про надання первинної медичної допомоги. 01.04.2024 року ОСОБА_1 звернулась за медичною допомогою до лікаря-педіатра КНП «МДП 16» зі скаргами на нежить у сина. Хлопчику проведений медичний огляд та призначено амбулаторне лікування з приводу гострого риніту. Під час бесіди з ОСОБА_1 лікар-педіатр встановив, що дитина народилась у КНП ХОР «Обласний клінічний перинатальний центр». З 13.12.2023 року, після виписки з пологового будинку, зі слів ОСОБА_1 вона з дитиною мешкала за адресою: АДРЕСА_2 . Інформація про новонароджену дитину ОСОБА_1 з пологового стаціонару до КНП «МДП № 16» не надавалась. 14.12.2023 року, зі слів ОСОБА_1 , хлопчик зареєстрований в Органі державної реєстрації актів цивільного стану, що видав свідоцтво про народження (Виконавчий комітет Пісочинської селищної ради Харківського району, Харківської області ). 03 березня 2024 року, зі слів ОСОБА_1 , вона з сином стала мешкати за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 . 3 02.04.2024 року по 07.04.2024 року згідно інформації, наданої лікарем-педіатром, ОСОБА_1 на телефонні дзвінки не відповідала, на амбулаторний прийом з дитиною не з`являлась. Під час проведення медичного патронажу за адресою мешкання родини, двері були зачинені. Зі слів сусідів, жінка з дитиною за вказаною адресою проживає. 08.04.2024 під час телефонної розмови з ОСОБА_1 , лікарем-педіатром встановлено, що ОСОБА_3 знаходиться у КНП «МДКЛ № 16» ХМР.

З листа начальника СЮП ВП від 19 квітня 2024 року вбачається, що у відділі поліції № 1 Харківського РУП № 2 ГУНП в Харківській області знаходився матеріал про те, що 07 квітня 2024 року о 12 год. 35 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , заявник повідомив, що гр. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не виконує батьківські обов`язки відносно дитини та вживає алкогольні напої. Відносно матері ОСОБА_1 складено два адміністративних протоколи про адміністративне правопорушення за ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення та проведена профілактична бесіда щодо недопущення даного факту в майбутньому (а.с. 22).

З пояснень ОСОБА_1 від 15 квітня 2024 року вбачається, що вона мати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 07 квітня 2024 року працівниками поліції у неї було вилучено дитину, яку в подальшому вона планує забрати до себе. З нею проведено бесіду , роз`яснено діюче законодавство України та порядок і процедуру повернення дитини на спільне проживання та виховання. З відповідним пакетом документів які потрібно надати ознайомлена (а.с. 23).

З довідки від 06 травня 2024 року № 1981 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходилась на обстеженні та лікуванні у наркологічному відділенні № 5 КПН ХОР «Обласна клінічна наркологічна лікарня» з 29 квітня 2024 року по 06 травня 2024 року. Діагноз - вживання алкоголю зі шкідливими наслідками для здоров`я. Пацієнтка пройшла курс обстеження та лікування (а.с. 25).

З висновку ЛКК КНП «Міський психоневрологічний диспансер № 3» ХМР від 14 травня 2024 року вбачається, що у ОСОБА_1 на час огляду психотичного розладу не виявлено (а.с. 26).

Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 26 червня 2024 року № 292 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с. 35).

Рішенням Виконавчого комітету Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області від 27 червня 2024 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , влаштовано до сім`ї патронатного вихователя ОСОБА_4 терміном на 3 місяці з 28 червня 2024 року (а.с. 30).

Рішенням Виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 10 жовтня 2024 року № 19/17-24 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , призначено опікуном над дитиною, позбавленої батьківського піклування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 33-34).

З висновку Департаменту служб у справах дітей від 14 жовтня 2024 року № 401 вбачається, що Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно її малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 39).

Як на підставу позовних вимог, Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради посилався на те, що ОСОБА_1 є матір`ю малолітнього ОСОБА_2 , якого поставлено на облік Служби у справах дітей 15.04.2024 року як дитину, що потрапила у складні життєві обставини у зв`язку з ухиленням матері від виконання батьківських обов`язків. Малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було вилучено працівниками правоохоронних органів та на підставі акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту, чи знайдену дитину та її доставку від 07.04.2024 року, госпіталізовано до КНП «Міська клінічна дитяча лікарня № 16» для обстеження/лікування. Мати дитини за час перебування хлопчика в медичному закладі, не вирішила питання повернення сина на виховання та спільне проживання, не зважаючи на неодноразово надану їй детальну консультацію щодо необхідності здійснення нею заходів по виправленню життєвої ситуації, організації належних умов для проживання дитини, її медичного обстеження, тому вважають за доцільне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно дитини, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Частиною 1 ст. 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно ч. 4 ст. 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Тлумачення змісту частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Частиною 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Подібний висновок викладено у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19.

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

Судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року).

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (див. постанову Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц).

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивачку.

Матеріали справи свідчать про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 .

Відомості про батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зроблені на підставі заяви матері, ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_6 дитину, ОСОБА_2 , вилучено з місця проживання з умов, які могли загрожувати його життю та госпіталізовано до педіатричного відділення дітей до 1 року КНП «Міська клінічна дитяча лікарня №16» ХМР, де встановлено діагноз: гострий бронхіт.

Рішенням Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області від 26 червня 2024 року № 292 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с. 35).

Рішенням Виконавчого комітету Сахновщинської селищної ради Красноградського району Харківської області від 27 червня 2024 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , влаштовано до сім`ї патронатного вихователя ОСОБА_4 терміном на 3 місяці з 28 червня 2024 року (а.с. 30).

Рішенням Виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області від 10 жовтня 2024 року № 19/17-24 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , призначено опікуном над дитиною, позбавленої батьківського піклування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 33-34).

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів винної поведінки відповідача та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню сина, достатніх для позбавлення її батьківських прав.

Крім того колегія суддів зазначає, що відповідачка має молодий вік, раніше не потрапляла в поле зору відповідних органів у зв`язку із неналежним ставленням до виховання дитини.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_1 має алкогольну залежність спростовуються наявною в матеріалах справи довідкою, зі змісту якої вбачається, зокрема, що ОСОБА_1 , пройшла курс лікування.

Зі змісту висновку Департаменту служб у справах дітей від 14 жовтня 2024 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що ОСОБА_1 , за час перебування дитини в медичному закладі, не вирішила питання повернення сина на виховання та спільне проживання, незважаючи на надану їй консультацію щодо необхідності здійснення нею заходів по виправленню життєвої ситуації, організації належних умов для проживання дитини, тому Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, в інтересах дитини, вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав.

Відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України).

При цьому суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим і суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

Вищезазначений висновок Департаменту служб у справах дітей не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування щодо відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав.

Даний висновок не містить будь-яких даних, які, в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, є правовою підставою для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості даного висновку.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у рішенні по справі «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16, 18 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо.

Відповідно до статті 51 Конституції України, статті 5 СК України, держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача.

Доказів умисного ухилення відповідача від виховання сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матеріали справи не містять.

Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно її сина, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Харкова від 14 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

Н.П. Пилипчук

Повний текст судового рішення виготовлено 11.12.2025 року.