К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року місто Київ

справа № 361/3808/25

апеляційне провадження № 22-ц/824/17679/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Поливач Л.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу державного виконавця Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Авєріної Марини Василівни на ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2025 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», Броварський відділ державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на дії органу примусового виконання,-

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Авєріної М.В., в якій просив суд:

визнати протиправною та скасувати постанову заступника начальника відділу Броварського ВДВС Авєріної М.В. від 04 червня 2025 року № НОМЕР_1 про зупинення вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженню з виконання судового наказу Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2025 року № 361/3808/25 про стягнення з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 158 260 грн 43 коп. нарахованої, але невиплаченої заробітної плати;

зобов`язати Броварський ВДВС поновити вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 з виконання судового наказу Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2025 року № 361/3808/25 про стягнення з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 158 260 грн 43 коп. нарахованої, але невиплаченої заробітної плати.

В обґрунтування скарги зазначає, що судовим наказом Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2025 року № 361/3808/25 стягнуто з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на його користь 158 260 грн 43 коп. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Постановою Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 04 червня 2025 року № НОМЕР_1 відкрито виконавче провадження з виконання вказаного вище судового наказу. Виконання рішення здійснюється заступником начальника відділу Авєріною М.В.

Наказом фонду державного майна України від 04 січня 2022 року № 1 затверджені Переліки об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації у 2022 році.

Наказом Фонду державного майна України від 03 березня 2025 року № 350 «Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 04 січня 2022 року № 1 «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації» (із змінами)» Єдиний майновий комплекс ДП «Укрспирт» включено до Переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації у 2022 році.

Постановою Броварського ВДВС від 04 червня 2025 року № НОМЕР_1 зупинено вчинення виконавчих дій у зв`язку з включенням Єдиного майнового комплексу ДП «Укрспирт» до переліку об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації.

Посилаючись на висновки Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 335/1961/23 у подібних правовідносинах, зазначив, що при прийнятті оскарженої постанови про зупинення вчинення виконавчих дій державний виконавець не врахував, що п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» не відповідає Конституції України, а зупинення вчинення виконавчих дій є втручанням держави у право на мирне володіння майном, яке у даному випадку здійснюється не на підставі закону та є непропорційним меті втручання, якою, вочевидь є запобігання знецінення активів підприємств, що підлягають приватизації.

Крім того, постановою Пленуму Верховного Суду від 06 вересня 2024 року № 12 направлено звернення до Конституційного Суду України із конституційним поданням щодо конституційності (відповідності Конституції України) п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження». За результатами розгляду вказаного подання 06 листопада 2024 року Друга колегія суддів Першого сенату у справі за конституційним поданням Верховного Суду щодо конституційності п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» відкрила конституційне провадження (справа № 4/343 (24)).

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив суд скаргу задовольнити.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2025 року скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «УКРСПИРТ», Броварський відділ державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на дії органу примусового виконання - задоволено.

Визнано протиправною та скасовано постанову заступника начальника відділу Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Авєріної М.В. від 04 червня 2025 року № НОМЕР_1 про зупинення вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженню з виконання судового наказу Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2025 року № 361/3808/25 про стягнення з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 158 260 грн 43 коп. нарахованої, але невиплаченої заробітної плати.

Зобов`язано Броварський відділ державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) поновити вчинення виконавчих дій по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 з виконання судового наказу Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2025 року № 361/3808/25 про стягнення з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 158 260 грн 43 коп. нарахованої, але невиплаченої заробітної плати.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, державний виконавець Авєріна М.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовити.

Апеляційна скарга обгрунтована тим, ухвала суду постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що згідно пункту 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі: включення єдиного майнового комплексу боржника - державного або комунального підприємства, пакета акцій (часток) у розмірі більше 50 відсотків статутного капіталу боржника - господарського товариства до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації. Наведена норма Закону є імперативною та не містить виключень, тобто покладає на виконавця безумовний обов`язок (а не наділяє дискреційним правом) вчинення визначених процесуальних дій у разі настання вказаних нормою обставин, які не залежать від волі виконавця, а отже не можуть бути ним усунуті.

Так, виконавче провадження на користь стягувача входить до складу зведеного виконавчого провадження № 65374812, до якого також входить понад 280 інших виконавчих проваджень про стягнення грошових коштів з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», на користь інших стягувачів.

Звертає увагу суду, що боржником у ЗВП № 65374812, до якого входить виконавче провадження на користь стягувача, є Державне підприємство спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт», унітарне державне підприємство, єдиний майновий комплекс якого приватизується відповідно до Програми реформування та розвитку спиртової галузі, та органом управління якого є Фонд державного майна України, що унеможливлює відчуження державного майна, закріпленого за боржником на праві господарського відання, без погодження з ФДМУ, тоді як висновки Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, викладені в постанові від 26 червня 2024 року у справі № 335/1961/23 стосуються боржника з іншою організаційно-правовою формою - Акціонерне товариство «Запорізький виробничий алюмінієвий комбінат». Отже, висновки ВС в постанові від 26 червня 2024 року у справі № 335/1961/23 стосуються поновлення вчинення виконавчих дій щодо підприємства, яке не припиняє господарської діяльності та свого фактичного існування внаслідок приватизації частки держави у його статутному капіталі.

Вказує, що примусове виконання рішень про стягнення грошових коштів з ДП «Укрспирт ускладнено мораторієм, встановленим частиною першою статті 1 Закону України «Про введення мораторію на примусову реалізацію майна», якою встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків, до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна. В свою чергу, абзацом дев`ятим частини четвертої статті 12 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» визначено, що з дня прийняття рішення про приватизацію єдиного майнового комплексу державного підприємства встановлено заборону реалізації майна для погашення заборгованості такого підприємства без згоди органів приватизації. Підчас дії вказаних мораторіїв реалізація державним виконавцем будь-якого майна в рахунок погашення заборгованості ДП Укрспирт без згоди центрального апарату Фонду державного майна України заборонена та має ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 365-2 КК, а так як кошти з рахунків боржника примусово стягнуті державним виконавцем до винесення постанови про зупинення вчинення виконавчих дій, поновлення вчинення виконавчих дій за виконавчим провадженням має суто формальний характер та не може забезпечити реалізацію його конституційного права у обраний скаржником спосіб. Отже, законність дій державного виконавця не може бути поставлена під сумнів виключно через існування конституційного права стягувача на виконання рішення боржником (яке державним виконавцем не заперечується, а вчинені виконавчі дії у межах ЗВП спрямовані у першу чергу на забезпечення реалізації такого права), так як обов`язок виконання відповідного судового рішення покладається саме на боржника, тоді як критерієм законності дій виконавця є здійснення виконавчого провадження у спосіб, визначений спеціальним Законом, з врахуванням обмежень, встановлених діючим законодавством, та з дотриманням частини другої статті 19 Конституції України.

Зауважує, що зупинення вчинення виконавчих дій виконавцем на стадії примусового виконання рішення не впливає на обов`язковість такого судового рішення, так як не скасовує та не змінює його, а отже не припиняє обов`язку боржника з виконання такого рішення та не обмежує обов`язок виконання рішення боржником у добровільному порядку, без застосування заходів примусового характеру, а отже наслідки застосування п. 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» не впливають на дію норм статті 8, частини другої статті 19, частин першої, другої статті 55, пункту 9 частини другої статті 129, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України.

Звертає увагу, що на теперішній час пункт 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» не визнаний неконституційним та є діючою імперативною нормою спеціального законодавства, що не дозволяє державному виконавцю, як посадовій особі органу державної влади, діяти на власний розсуд, згідно частини другої статті 19 Конституції України, за якою органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В судове засідання учасники справи не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належно, тому колегія суддів вважала можливим провести розгляд справи у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що судовим наказом Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2025 року № 361/3808/25 стягнуто з ДП «Укрспирт» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 158 260,43 грн (довідка про заборгованість з виплати заробітної плати від 28 березня 2025 року № 1.11-7/49).Стягнуто з ДП «Укрспирт» на користь держави судовий збір у розмірі 242,24 грн.

З метою примусового виконання судового наказу Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2025 року № 361/3808/25 ОСОБА_1 звернувся до Броварського ВДВС.

Постановою Броварського ВДВС від 04 червня 2025 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання судового наказу Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2025 року № 361/3808/25, виданого 12 травня 2025 року.

Наказом фонду державного майна України від 04 січня 2022 року № 1 затверджені Переліки об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації у 2022 році.

Наказом Фонду державного майна України від 03 березня 2025 року № 350 «Про внесення змін до наказу Фонду державного майна України від 04 січня 2022 року № 1 «Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації» (із змінами)» Єдиний майновий комплекс ДП «Укрспирт» включено до Переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації у 2022 році.

Постановою Броварського ВДВС від 04 червня 2025 року № НОМЕР_1 зупинено вчинення виконавчих дій з виконання судового наказу Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 квітня 2025 року № 361/3808/25, на підставі п. 12 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив з її обгрунтованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої та другої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Отже, установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом України «Про виконавче провадження».

У силу приписів статті 19 Конституції України, статті 1 Закону Законом України «Про виконавче провадження» державний виконавець повинен вчиняти виконавчі дії не лише з дотриманням Закону України «Про виконавче провадження», а й відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.

Положеннями статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності.

Підстави та порядок зупинення вчинення виконавчих дій визначено статтею 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до пункту 12 частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі включення єдиного майнового комплексу боржника - державного або комунального підприємства, пакета акцій (часток) у розмірі більше 50 відсотків статутного капіталу боржника - господарського товариства до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.

Посилаючись на дану обставину, заступником начальника Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Авєріною М.В. винесено оскаржувану постанови про зупинення вчинення виконавчих дій.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 19 Конституції України закріплено обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

За змістом частини першої, абзацу 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За приписами статті 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Законодавцем передбачений чіткий порядок здійснення дій у виконавчому провадженні. Враховуючи те, що державний виконавець наділений владними повноваженнями, то він повинен дотримуватись цих вимог законодавства.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), протоколи до неї та практику практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Стаття 1 Протоколу 1 Конвенції проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) визначено три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції майном є заробітна плата, а також присуджені судом виплати.

Неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу (рішення у справах «Бурдов проти росії» від 07 травня 2002 року, «Войтенко проти України» від 29 червня 2004 року).

Аналізуючи національні системи правового захисту на предмет дотримання статті 13 Конвенції, ЄСПЛ неодноразово вказував, що для того, аби бути ефективним, національний засіб юридичного захисту має бути: незалежним від будь-якої дискреційної дії державних органів та доступним для тих, кого він стосується (див. рішення від 06 вересня 2005 року у справі «Гурепка проти України», заява № 61406/00, § 59); «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення від 05 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України», заява № 38722/02, § 75); спроможним запобігти виникненню або продовженню стверджуваного порушення чи надати належне відшкодування за будь-яке порушення, яке вже мало місце (див. рішення від 16 серпня 2013 року у справі «Гарнага проти України», заява № 20390/07, § 29).

Стаття 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає обов`язок виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

З моменту звернення у належний спосіб до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження, стягувач має право розраховувати, що компетентний орган здійснить всі можливі заходи для виконання постановленого судового рішення, що набрало законної сили.

За приписами пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У рішенні ЄСПЛ від 20 липня 2004 у справі «Шмалько проти України» (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

У рішенні від 17 травня 2005 року у справі «Чіжов проти України» (заява № 6962/02) ЄСПЛ зазначив, що позитивним обов`язком держави є організація системи виконання рішень таким чином, щоб переконатися, що неналежне зволікання відсутнє та що система ефективна і законодавчо, і практично, а нездатність державних органів ужити необхідних заходів для виконання рішення позбавляє гарантії, передбаченої пунктом 1 статті 6 Конвенції.

ЄСПЛ неодноразово зазначав, що стадія виконання судового рішення є частиною правосуддя (рішення у справах «Півень проти України» (заява № 56849/00) від 29 червня 2004, «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року).

Відповідно до змісту рішення ЄСПЛ від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України» право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

ЄСПЛ також наголошував, що виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати.

У справі «Фуклєв проти України» (рішення від 07 червня 2005 року) ЄСПЛ вказав, що держава зобов`язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці.

Сукупний аналіз рішень ЄСПЛ у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України» достеменно засвідчує його однозначну позицію про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, та констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з Конституцією України.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Ураховуючи, що обов`язком держави є забезпечення виконання остаточного рішення, відсутність правової визначеності щодо настання подій, з якими пов`язано відновлення виконавчих дій, а також сумніви щодо існування легітимної мети такого зупинення, колегія суддів вважає, що втручання держави у право на мирне володіння майном у даному випадку здійснюється не на підставі закону та є непропорційним меті втручання, якою, вочевидь, є запобігання знецінення активів підприємств, що підлягають приватизації, що не було враховано державним виконавцем при винесенні оскаржуваної постанови.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення скарги, застосувавши норми Конституції України як норми прямої дії з урахуванням юридичної позиції, викладеної у підпункті 5.1 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020, та практики ЄСПЛ щодо права особи на доступ до суду в аспекті розуміння обов`язку держави щодо забезпечення виконання судового рішення, постановленого проти держави та державних підприємств.

Посилання в апеляційній скарзі на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 07 грудня 2022 року у справі № 908/1525/16 (провадження № 12-65гс21), колегія суддів вважає безпідставним, оскільки у наведеній справі були встановлені відмінні обставини справи від обставин, встановлених у справі, яка переглядається. Велика Палата Верховного Суду в зазначеній справі дійшла правових висновків на підставі аналізу конкретних обставин, які склалися у справі № 908/1525/16, та не наводила конкретних правових висновків щодо правильності застосування норм матеріального права, які б можна було врахувати у цій справі. При цьому у наведених справах застосовані різні пункти частини першої статті 34 Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів відхиляє інші доводи апеляційної скарги, оскільки суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, що склалися, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення скарги, що відповідає принципу Конституції України щодо обов`язковості рішення суду (стаття 129-1).

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2025 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу державного виконавця Броварського відділу державної виконавчої служби у Броварському районі Київської області Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Авєріної Марини Василівни - залишити без задоволення.

Ухвалу Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: