Провадження № 2/369/1161/25
РІШЕННЯ

Іменем України

11.12.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Пінкевич Н.С.

секретаря Худинець Д.С.

за участі

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 29 грудня 2012 року. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, нею 30 липня 2014 року отримано в борг у ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 40 000 дол.США на оплату інвестиційного внеску за квартиру в ЖК «Відпочинок». І вже 30 липня 2014 року був укладений інвестиційний договір щодо квартири АДРЕСА_1 , згоду на укладення такого договору надав і ОСОБА_3 . Грошові кошти, отримані нею в борг, повернуті ОСОБА_5 19 травня 2018 року тобто після розірвання шлюбу. Таким чином, вона повернула вже особисті кошти в розмірі 1 040 000 грн.

Після припинення шлюбних відносин та розірвання шлюбу за рішення суду від 13 жовтня 2016 року, між ними тривали судові спори щодо поділу майна, в тому числі вищевказане майно було визнано спільним майном подружжя. Тому відповідач зобовязаний їй сплатити грошові кошти в розмірі частини повернутого нею боргу, а саме 520 000 грн.

Просила суд:

стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 520 000 грн., сплачений судовий збір в розмірі 5 000,20 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 50 000 грн.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2023 року відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження.

31 січня 2024 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, відповідач ОСОБА_3 вказав, що між ними тривав судовий спір щодо поділу майна після розірвання шлюбу. Судовим рішення визнано спільним майном подружжя та вирішено спір щодо квартири АДРЕСА_2 . При цьому судами не встановлювався факт того, що ОСОБА_1 отримувала в борг грошові кошти в розмірі 40 000 дол.США на придбання квартири та не вкладались нею на інвестування квартири. Тому отримані в борг кошти не були та не є спільним майном подружжя.

Зазначив, що про укладення договору позики та отримання в борг значної суми коштів йому не повідомляли, жодної згоди на укладення такого правочину не надав, тому і не створило для нього солідарного обов`язку щодо повернення коштів. Якщо ОСОБА_1 і отримувала кошти, то куди вона їх використала та з яких коштів повертала йому не відомо. Не прийняття позивачем участі в засіданні, не оскарження судового рішення про стягнення грошових коштів свідчить про фіктивність судового процесу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості та в цілому фіктивність самої розписки. Тому позов вважають необґрунтованим та не доведеним.

Крім того, вважають, що ОСОБА_1 пропустила строки звернення до суду з даним позовом, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Просив відмовити у задоволенні позову.

20 лютого 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив. Додатково позивачка вказала, що про порушення свого права фактично їй стало відомо після прийнятих судових рішень 27 жовтня 2022 року, а цей позов поданий у листопаді 2023 року. Тому строки звернення до суду не пройшли. Просила позов задоволити.

20 лютого 2024 року ОСОБА_1 подала заяву про збільшення позовних вимог. Вказала, що грошові кошти отримувались в борг та повертались у валюті долар США. Тому доцільне з ОСОБА_3 стягнути борг у тій же валюті долар США.

Остаточно просила суд: стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 20 000 дол.США, сплачений судовий збір в розмірі 7594,38 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 50 000 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 травня 2024 року закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду.

У судовому засіданні представник позивача та позивачка позовні вимоги підтримали, просила задовольни з підстав, викладених у позові.

У судовому засіданні представник відповідача та відповідач проти позову заперечували. Просили відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, дійшов до наступних висновків.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Судом встановлено, що 29 грудня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Соломянського районного управління юстиції в м.Києві, актовий запис №2332.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 14 березня 2016 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано (справа 761/36957/15ц). Рішення набрало законної сили 13 жовтня 2016 року.

Батьками неповнолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

За ст. 18 СК України кожен учасник сімейних правовідносин має право звернутись до суду за захистом свого права або інтересу. Способами захисту є встановлення правовідношення.

Так,згідно з частиною 2 статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до частини 3 статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Статтею 114 СК України визначено, що у разі розірвання шлюбу органом державної реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу. У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Статтями 119, 120 СК України передбачена можливість подружжя клопотати про встановлення режиму окремого проживання.

Режим окремого проживання подружжя або сепарація може бути встановлено рішенням суду як за письмовою заявою подружжя, так і за рішенням суду за позовом одного із подружжя. Якщо подружжя дійшло спільної згоди щодо встановлення режиму окремого проживання через неможливість спільного проживання або через небажання спільно проживати, суд своїм рішенням встановлює сепарацію. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі. Таких вимог жодна із сторін при розгляді даної справи не заявляла.

З наданих сторонами доказів не можливо встановити саме з якого часу сторони почали проживати разом та припинили свої відносини, факт сумісного та роздільного проживання. Враховуючи наведене, суд при вирішенні спору про стягнення коштів враховує період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі з 29 грудня 2012 року по 13 жовтня 2016 року.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві України встановлено спростовну презумпцію спільності майна подружжя, яка полягає у тому, що майно, набуте за час шлюбу, вважається об`єктом права спільної сумісної власності (виключення зазначені у статті 57 СК України), допоки одним із подружжя, який це заперечує, не доведено інше.

З пояснень сторін встановлено, що після припинення спільного проживання, розірвання шлюбу між сторонами склались вкрай напружені відносини, як щодо утримання, виховання дитини, так і щодо поділу майна.

Тривали судові спори щодо майна.

Так, справа 759/4747/16.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 24 жовтня 2019 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи ТОВ КУА «ІФК» про поділ спільного майна подружжя, майнових прав на квартиру та відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа ТОВ КУА «ІФК» про встановлення факту припинення шлюбних відносин та визнання права особистої власності на майно.

Постановою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2021 року та постановою Верховного Суду від 18 серпня 2021 року судове рішення залишено без змін.

Справа 759/5806/20.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 29 листопада 2021 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Інни Леонтіївни про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору іпотеки.

Постановою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2022 року Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 листопада 2021 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевченко Інни Леонтіївни про поділ спільного майна подружжя, визнання недійсним договору іпотеки задоволено:

визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 72,6 кв.м, жилою площею 28,9 кв.м., складається з 2(двох) житлових кімнат;

визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 72,6 кв.м, жилою площею 28,9 кв.м., складається з 2(двох) житлових кімнат;

укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 Договір іпотеки від 17.05.2018року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко I.Л., та зареєстровано в Реєстрі під № 602 визнано недійсним.

Постановою Верховного Суду від 31 серпня 2023 року постанова апеляційного суду залишено без змін.

При розгляді справи 759/5806/20 судом встановлено, що 30 липня 2014 року між ОСОБА_1 (на час укладення ОСОБА_9 ) та ТОВ «Компанія з управління активами «ІФК», в інтересах та за рахунок Пайового закритого недиверсифікованого венчурного інвестиційного фонду «Аргос», укладено інвестиційний договір № 6268/039-8-В3, предметом якого є інвестиційна участь інвестора у будівництві будинку, пунктом 2.5 якого сторони домовились про таке: об`єкт передається Фондом у власність Інвестору після усіх інвестиційних внесків шляхом укладення договору купівлі-продажу.

Усі внески внесені 03 лютого 2015 року, шлюб розірвано 14 березня 2016 року.

26 травня 2015 року Фонд закінчив будівництво «Комплексу житлових будинків та об`єктів соціального, побутового призначення за адресою: АДРЕСА_3 . Таким чином та обставина, що ОСОБА_1 набула у власність проінвестовану сторонами квартиру 20 квітня 2018 року на підставі договору купівлі-продажу не свідчить про відсутність прав на неї у позивача, оскільки квартира є спільним сумісним майном колишнього подружжя.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що між сторонами тривав спір щодо поділу майна подружжя, в тому числі і можливого віднесення майна до особистого майна подружжя. Остаточно спір щодо квартири вирішено 31 серпня 2023 року (постанова касаційного суду).

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (стаття ст. 627 Цивільного кодексу України).

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Розписка- це документ, що засвідчує в письмовій формі факт одержання особою у власність, користування чи розпорядження грошей від іншої особи.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_1 склала розписку наступного змісту: «Я, ОСОБА_9 , паспорт НОМЕР_1 , виданий РВ ГУ МВС України в м.Києві 12 березня 2013р., проживаюча за адресою: АДРЕСА_4 , взяла в борг у ОСОБА_5 40 000 доларів США на оплату інвестиційного внеску за квартиру в ЖК Відпочинок. Зобовязуюсь повернути борг до 01 березня 2016 року».

Дата складення 27 липня 2014 року.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 18 травня 2017 року стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 27 липня 2014 року в сумі 1 040 000 грн.

Рішення набрало законної сили 19 травня 2017 року та відсутні відомості щодо його оскарження.

Кошти повернуті 19 травня 2018 року в розмірі 40 000 доларів, що підтверджено розпискою про отримання грошових коштів.

Доводи відповідача, що відсутність ОСОБА_1 на судовому розгляді, неподання нею апеляційної скарги свідчить про надуманість та фіктивність розписки, суд не приймає до уваги. Так, є правом особи як на прийняття участі в засіданні, так і оскарження судових рішень, а не обов`язком. Крім того, відповідно до пояснень позивача, нею визнався факт отримання коштів в борг для придбання квартири та не повернення цих коштів.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга статті 65 СК України). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).

У частині четвертій статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід у першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України в постанові від 19 червня 2013 року у справі № 6-55цс13, Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі №639/7335/15-ц, від 15 вересня 2023 року у справі №466/10235/18

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення договорів позики, кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

За обставинами цієї справи ОСОБА_1 визнає, що 27 липня 2014 року за борговою розпискою отримала від ОСОБА_5 40 000,00 дол. США готівкою.

Через кілька днів після цього, 30 липня 2014 року ОСОБА_1 уклала з ТОВ КУА «ІФК» інвестиційний договір №6268/039-8-В3 на загальну суму 918591,80 грн.; сума коштів в розмірі 459 295,90 грн. мала бути сплачена до 06 серпня 2014 року.

Відповідач ОСОБА_3 не заперечував щодо надання згоди на придбання квартири по договору.

Заперечуючи проти стягнення з нього боргу за розписками, ОСОБА_3 стверджував, що хоч ОСОБА_1 уклала їх у період шлюбу, проте згоди другого подружжя не отримала та використала грошові кошти не в інтересах сім`ї.

При цьому, в порядку ч. 2 ст. 65 СК України ОСОБА_3 не звертався до суду з позовом про визнання договору позики недійсними як таких, що укладені без його згоди.

Крім того, ОСОБА_3 не надав доказів на підтвердження того, що у подружжя на час укладення 30 липня 2014 року інвестиційного договору були інші достатні спільні кошти для купівлі квартири за 918591,80 грн.

Згідно висновків Верховного Суду у постанові від 04 березня 2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована.

В той же час, оскільки ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що договір позики від 27 липня 2014 року ОСОБА_1 було укладено в особистих майнових інтересах позивачки, кошти за вказаним договором було використані нею одноособово, для її власних потреб та не в інтересах сім`ї, відсутні підстави стверджувати, що саме ОСОБА_1 є одноособово зобов`язаною за договором позики.

Надаючи правову оцінку обставинам придбання квартири подружжям суд враховує, що ОСОБА_3 презумпцію спільності майна подружжя, набутого за договором позики (у межах його заперечень стосовно позовних вимог), не спростовано.

Крім того, спір сторін про поділ їх спільного майна розглянуто, юридичну долю набутого майна вирішено та правову оцінку обставинам його набуття надано.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та в установлені договором строки. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна умов договору не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

При вирішенні спору про порядок виконання подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №14-712цс19.

Отже, оскільки матеріалами справи та поданими доказами не спростовано, що договори позики ОСОБА_1 укладала не в інтересах сім`ї, однак на час пред`явлення позову до суду та розгляду цієї справи сторони у справі розлучилися, суд вважає, що застосування солідарного стягнення є недоцільним та з ОСОБА_3 належить стягнути борг в рівній частині від повернутих коштів в розмірі 20 000 дол.США.

При визначенні валюту боргу, суд враховує наступне.

Стаття 1047 Цивільного кодексу України визначила, що розписка про отримання позикових коштів є підтвердження укладення договору позики та його умов.

Як зазначив Верховний Суд України в правовій позиції від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Стягнення із відповідача суми боргу у іноземній валюті відповідає як вимогам цивільного законодавства, так і узгоджується із правовим висновком викладеним у постановах Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц.

Відповідно до ст. 545 Цивільного кодексу України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Разом з тим, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18 (провадження №12-302гс18).

Тому, вимоги про стягнення заборгованості у валюті відповідає вимогам закону та є обґрунтованими. Враховуючи, що ОСОБА_1 отримала грошові кошти в борг у валюті, повернула їх також у валюті, тому до стягнення з відповідача підлягають грошові кошти в розмірі 20 000 дол.США.

Щодо строків позовної давності.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Так, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд з`ясовує та зазначає в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Такі правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц; від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц; від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц; від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80); від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61); № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61); від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71); від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134); від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

Слід зазначити, що відповідно до п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Відповідно до частин першої та п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Відповідно до ч. 3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно ч. 3 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч. 1 ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткових вимог.

З огляду на викладене, слід зазначити, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною спору, є підставою для відмови у позові.

Представником відповідача подано суду заяву про застосування позовної давності щодо позовних вимог у справі.

При вирішенні даного питання, суд враховує, що після припинення спільного проживання, розірвання шлюбу, тривав судовий спір щодо спільного майна (один з подружжя вважав його спільним майном, інший особистим) з 2016 року по 2023 рік (остаточне рішення касаційного суду щодо поділу майна). Тому строки звернення до суду з позовом щодо стягнення коштів по спільному майну також починаються у серпні 2023 року. Даний позов надійшов до суду у листопаді 2023 року, тобто строк позовної давності позивачем не пропущений.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову.

У порядку статті 141 ЦПК України, із відповідача ОСОБА_11 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 7594,38 грн.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 3, 21, 57-74 СК України, постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США (двадцять тисяч доларів США), сплачений судовий збір в розмірі 7 594,38 грн. (сім тисяч п`ятсот дев`яносто чотири грн. 38 коп.).

Інформація про позивача: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Інформація про відповідача: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 11 грудня 2025 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ