Справа № 452/3416/24 Головуючий у 1 інстанції: Галин В.П.
Провадження № 22-ц/811/669/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Хоцяновича О.В.,

з участю: представника позивача Ільківа М.М.,

представника відповідача Кінцак С.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки,

встановив:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з акціонерного товариства (далі АТ) «Українська залізниця» 400000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її батька ОСОБА_2 , який помер від отриманих травм, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за участі вантажного поїзда №4861, у складі локомотива ТЕ33АС2016, під керуванням машиніста ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог позивач посилались на те, що 16.02.2023 року о 01:30, на 30 км, 5 пікет, перегону «Комарно Коропуж», в с. Хишевичі Львівського району Львівської області, вантажний поїзд №4861, сполученням «Львів Хирів», у складі локомотива ТЕ33АС2016 та 35 вантажних вагонів, який рухався в напрямку станції с. Коропуж, під керуванням машиніста ОСОБА_3 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.

За даним фактом, 16.02.2023 року слідчим СВ ВнП №1 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000046 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України.

На момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, машиніст ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», яке є власником вказаного вище джерела підвищеної небезпеки.

Позивач наголошує, що незалежно від вини машиніста поїзда, обов`язок відшкодувати шкоду лежить на власнику АТ «Українська залізниця».

Заподіяння моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що раптова втрата батька найближчої людини, який був для неї не тільки хорошим батьком, але й близьким другом, спричинила їй глибокі моральні страждання, які продовжуються до цього часу, вона позбавлена його любові та підтримки, тому знаходиться у пригніченому стані, погіршився її психоемоційний стан, що в загальному негативно вплинуло на стан її здоров`я та працездатність.

Попри те, що завдана шкода є неоціненною, вважає, що визначений нею розмір морального відшкодування відповідає вимогам розумності та справедливості, не є завищеним чи надмірним.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_1 , просила його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач наголошує, що особливість правил відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, полягає в наявності лише трьох підстав для відповідальності, а саме: наявність шкоди; протиправна дія заподіювача шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною дією та шкодою, при цьому, вина заподіювача шкоди не вимагається, тобто, особа, яка завдала шкоду джерелом підвищеної небезпеки, відповідає і за випадкове її завдання (без вини), відповідальність такої особи поширюється до межі непереборної сили, тому її називають підвищеною.

Додає, що перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність яких є джерелом підвищеної небезпеки.

Зазначає, що згідно з ч.5 ст.1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Вважає, що в матеріалах справи відсутні докази умислу пішохода, а позиція суду першої інстанції базується виключно на протоколі допиту машиніста ОСОБА_3 , який зазначив, що ОСОБА_2 «раптово кинувся на рейси по напрямку руху локомотива», однак, таке твердження машиніста та позиція суду спростовується зібраними під час досудового розслідування доказами, зокрема, висновком експерта №1424-Е від 08.09.2023 року, в якому вказано, що безпосередньою технічною причиною наїзду вантажного поїзда на пішохода ОСОБА_2 стало перебування даного пішохода в габариті рухомого складу та не покидання його меж.

Наголошує, що органом досудового розслідування не встановлено умислу в діях пішохода ОСОБА_2 на заподіяння собі тяжких тілесних ушкоджень або смерті, а грубе порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України саме по собі не підтверджує наявність умислу в діях потерпілого.

21.03.2025 року відповідач АТ «Українська залізниця» подав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив доводи та вимоги апелянта.

Відповідач вважає, що суд дійшов вірного висновку про те, що шкоду було завдано внаслідок умислу потерпілого, оскільки в діях потерпілого наявний умисел на порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, що призвело до його тяжких наслідків смерті потерпілого.

В судове засідання апеляційного суду 21.10.2025 року обидві сторони з`явились. Ухвалення та проголошення судового рішення відкладено на 30.10.2025 року о 12:50.

Заслухавши пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

За загальним правилом, яке міститься у ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч.2 ст.1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч.1 ст.1172 ЦК).

У частині другій статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Аналогічна за змістом норма міститься й у частині першій статті 1193 ЦК України, якою також визначено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується.

При цьому, необхідно розрізняти поняття умислу потерпілого та грубої необережності потерпілого.

Так, за правилом частини другої статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі №450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини.

Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.

Судом встановлено, що 16.02.2023 року, близько 01:36, на 30 км, 5 пікет, перегону «Комарно Коропуж», що в с. Хишевичі Львівського району Львівської області, вантажний поїзд №4861, сполученням «Львів Хирів», у складі локомотива ТЕ33АС2016 та 35 вантажних вагонів, який рухався в напрямку станції с. Коропуж, під керуванням машиніста ОСОБА_3 , здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.

За даним фактом, СВ ВнП №1 Львівського районного управління поліції №2 ГУ НП у Львівській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000046 від 16.02.2023 року за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України.

Постановою ст. слідчого СВ ВнП №1 ЛРУП №2 ГУ НП у Львівській області від 26.09.2023 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000046 від 16.02.2023 року, закрите у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України.

З цієї постанови встановлено, що згідно з висновком судово-медичної експертизи №08/2023, причиною смерті ОСОБА_2 є розтрощення голови, з повним руйнуванням речовини головного мозку, що призвело до зупинки центральної нервової діяльності, зупинки серцевої діяльності та дихання…Враховуючи обставини смерті (виявлений на залізничній колії), наявність масивних тілесних ушкоджень, забруднення одягу, в даному випадку могло відбутись травмування ОСОБА_2 при зіткненні із залізничним транспортом, не могли виникнути при падінні потерпілого з висоти власного зросту.

Згідно з висновком експерта №1424-Е від 08.09.2023 року, безпосередньою технічною причиною наїзду вантажного поїзда №4861, сполученням «Львів Хирів», у складі локомотива ТЕ33АС2016 та 35 вантажних вагонів, на пішохода ОСОБА_2 стало перебування даного пішохода в габариті рухомого складу та не покидання його меж на момент слідування зазначеним поїздом по непарній колії 30 км, 5 пк перегону Комарно Коропуж. Запобігти даній залізнично-транспортній пригоді міг пішохід ОСОБА_2 , виконавши вимогу пунктів 2.3 Правил безпеки громадян (2) у частині перебування поза межами небезпечної зони при слідуванні поїзда №4861.

Таким чином, в ході проведення досудового розслідування встановлено, що наїзд вантажного поїзда №4861, сполученням «Львів Хирів», у складі локомотива ТЕ33АС2016 та 35 вантажних вагонів, на пішохода ОСОБА_2 трапився з вини останнього, який грубо порушив Правила безпеки громадян, внаслідок чого і відбулось його смертельне травмування.

Також встановлено, що в момент даної пригоди пішохід ОСОБА_2 знаходився в стані алкогольного сп`яніння на об`єкті залізничного транспорту, а саме йшов вздовж залізничної колії ближче на 5 метрів, а при наближенні поїзда не покинув межі небезпечної зони.

Таким чином, постановою про закриття кримінального провадження підтверджено, що груба необережність потерпілого, який знаходився в стані алкогольного сп`яніння і грубо порушив Правила безпеки громадян, внаслідок чого і відбулось його смертельне травмування, сприяла виникненню шкоди, однак, в постанові жодним чином не вказано про те, що шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого.

Отже, суд першої інстанції в повній мірі не урахував наведені вище норми матеріального права і дійшов помилкового висновку про те, що шкоди було завдано внаслідок умислу потерпілого, а тому безпідставно відмовив позивачу, яка є дочкою потерпілого, у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю її батька, цивільно-правову відповідальність за яку несе АТ «Українська залізниця», як володілець джерела підвищеної небезпеки.

За загальним правилом відшкодування моральної шкоди, яке міститься у статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Зокрема, враховуються тяжкість та тривалість вимушених змін у життєвих стосунках позивача, можливість їх відновлення, тощо. При цьому, суд має виходити із засад розумності та справедливості.

Згідно з роз`ясненнями, наданими у пунктах 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з наступними змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Відповідно до роз`яснень, наведених у п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, що сам лише факт загибелі її батька, спричиненої поїздом, як джерелом підвищеної небезпеки, шляхом його смертельного травмування, свідчить про заподіяння їй, як дитині, глибоких і тривалих моральних страждань, тому доводи відповідача про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди, є абсолютно безпідставними.

Разом з тим, при визначенні розміру морального відшкодування необхідно враховувати, що в діях потерпілого мала місце груба необережність, яка виразилась в грубому порушенні потерпілим Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, тому, за встановлених обставин справи, присудження позивачу 100000 гривень в якості морального відшкодування буде відповідати вимогам розумності та справедливості.

Отже, з наведених вище мотивів, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача та, відповідно, часткове задоволення її апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України та враховуючи наслідки розгляду справи апеляційним судом часткове задоволення позовних вимог позивача (25%), а також те, що відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 2200 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3, 4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 17 січня 2025 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» у користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану смертю ОСОБА_2 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, в розмірі 100000 (сто тисяч) гривень.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з акціонерного товариства «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 2200 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 04 листопада 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич