судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Тітова М. Ю. щодо постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 листопада 2025 року в справі № 362/1520/24 (провадження № 61-831св25) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення аліментів за касаційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на ухвали Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року.
21 травня 2024 року Васильківський міськрайонний суд Київської області ухвалив заочне рішення у цій справі, яким задовольнив позов ОСОБА_1 .
У вересні 2024 року ОСОБА_3 подав до суду першої інстанції заяву про перегляд цього заочного рішення, у поновленні строку на подання якої суд ухвалою від 30 вересня 2024 року відмовив та залишив заяву без розгляду.
Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року відмовлено в прийнятті апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на заочне рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2024 року та повернуто їх заявникам.

Ухвали мотивовані тим, що ОСОБА_2 не зверталася до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення, а заява ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення не розглянута, тоді як заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Верховний Суд з таким висновком суду апеляційної інстанції не погодився та постановою від 19 листопада 2025 року скасував ухвали Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року, а справу передав для розгляду до апеляційного суду.

Колегія суддів вважала, що суд апеляційної інстанції помилково розцінив рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2024 року як заочне, оскільки суд першої інстанції розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами. Ухвалення заочного рішення у такому випадку неможливе, оскільки судове засідання не проводиться.

З такими висновками колегії суддів погодитися не можу й відповідно до вимог статті 35 ЦПК України висловлюю окрему думку.

У вступній частині рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2024 року зазначено про те, що це рішення є заочним.

Також в описовій частині рішення суд першої інстанції посилається на вимоги статті 280 ЦПК України (умови проведення заочного розгляду справи) та зазначає про те, що ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечив проти такого вирішення справи.

При цьому будь-яких виправлень в це рішення суд не вносив.

Крім того, суд першої інстанціїухвалою від 30 вересня 2024 року відмовив відповідачу ОСОБА_3 у поновленні строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2024 року та залишив заяву без розгляду.

Тобто суд першої інстанції вважав, що ухвалив заочне рішення, з чим погодився й суд апеляційної інстанції, постановляючи оскаржувані ухвали про повернення апеляційних скарг.

Враховуючи особливості проведення заочного розгляду справи, визначені главою 11 ЦПК України, можу погодитись з позицією Верховного Суду щодо того, що суд першої інстанції не може ухвалити заочне рішення у справі, розгляд якої проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними в справі матеріалами.

Однак надавати оцінку таким діям суду першої інстанції, перевіряти, чи є ці дії порушенням норм процесуального права та чи призвели вони до неправильного вирішення справи, суд апеляційної інстанції має повноваження лише на стадії судового розгляду справи, а не на стадії вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі.

Отже, оскільки суд першої інстанції ухвалив заочне рішення, то при його оскарженні слід дотримуватися вимог, передбачених у главі 11 ЦПК України.

Глава 11 ЦПК України встановлює для відповідача особливий порядок оскарження заочного рішення - шляхом подання до суду, що його ухвалив, заяви про перегляд цього рішення (стаття 284 ЦПК України), а також загальний порядок- апеляційне оскарження (частина четверта статті 287 ЦПК України).

При цьому право на подання апеляційної скарги на заочне рішення суду відповідач набуває лише після залишення його заяви про перегляд заочного рішення без задоволення (частина четверта статті 287 ЦПК України)або в разі ухвалення повторного заочного рішення (частина третя статті 288 ЦПК України).

Відповідно до матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 звертався до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення (тобто визнавав, що ухвалене судом рішення є заочним).

Суд першої інстанції ухвалою від 30 вересня 2024 року відмовив ОСОБА_3 у поновленні строку на подання цієї заяви та залишив заяву без розгляду.

Згідно зі статтею 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини восьмої статті 127 ЦПК ухвалу про відмову у поновленні або продовженні процесуального строку може бути оскаржено у порядку, встановленому цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Своїм правом на оскарження ухвали Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2024 року ОСОБА_3 не скористався.

Відтак, враховуючи, що заява відповідача ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишена без розгляду, він не набув права на подання апеляційної скарги на заочне рішення, адже таке його право могло виникнути лише після залишення його заяви про перегляд заочного рішення без задоволення або в разі ухвалення повторного заочного рішення.

Так само відповідач ОСОБА_2 не набула права на подання апеляційної скарги на заочне рішення, адже взагалі не зверталася до суду першої інстанції з заявою про перегляд заочного рішення, хоча має таке право відповідно до статті 284 ЦПК України.

Таким чином права відповідачів жодним чином обмежені не були, адже їхнє право на доступ до суду апеляційної інстанції в цьому випадку забезпечувалося за умови дотримання ними порядку та строку звернення до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення.

Проте колегія суддів на це уваги не звернула, жодної оцінки ухвалі Васильківського міськрайонного суду Київської області від 30 вересня 2024 року, яка набрала законної сили, не надала та, на мою думку, помилково скасувала оскаржувані ухвали суду апеляційної інстанції й направила справу на розгляд до апеляційного суду.

В результаті такого перегляду судових рішень колегія суддів порушила принцип правової визначеності, а саме: за наявності заочного рішення та ухвали про залишення без розгляду заяви одного з відповідачів про перегляд заочного рішення, яка в установленому законом порядку ним не оскаржена та набрала законної сили, змінила для відповідачів порядок апеляційного оскарження заочного рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2024 року.

Суддя М. Ю. Тітов