КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 371/1016/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Миронівської міської ради на рішення Миронівського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Поліщука А.С. в м. Миронівка 23 липня 2025 року (повний текст рішення складено 22 вересня 2025 року) у справі за позовом Миронівської міської ради до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з незаконного володіння,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року позивач Миронівська міська рада звернувся до суду із даним позовом, просив витребувати на користь держави в особі Миронівської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0033, площею 5,18 га. з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Позов мотивував тим, що розпорядженням Миронівської районної державної адміністрації від 20 березня 2017 року № 135 ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відновлення (встановлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва орієнтовною площею 5,1800 га. ріллі (ділянка № НОМЕР_1 ) на території Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області.

Підставою для видання вказаного розпорядження стало рішення Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року у справі № 371/676/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Миронівської районної державної адміністрації, Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області, СТОВ «Коритище» про визнання права на земельну ділянку (пай) в порядку спадкування, яким визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну частку (пай) із земель, переданих до резервного фонду при розпаюванні КСП імені Стрільця, с. Коритище Миронівського району Київської області в розмірі 4,76 умовних кадастрових гектарів, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області, яка належала його батькові ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Розпорядженням Миронівської районної державної адміністрації від 23 травня 2017 року № 235 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ОСОБА_1 на території Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області (земельна частка (пай), ділянка № НОМЕР_1 ) загальною площею 5,1800 га. ріллі, кадастровий номер :02:004:0033.

У подальшому 25 травня 2017 року державним реєстратором КП Миронівської міської ради «Миронівка-Реєстр» прийнято рішення, індексний номер 35369509 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку.

Разом із тим, постановою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року рішення Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року у справі № 371/676/16-ц скасовано, а рішення Миронівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року, яким ОСОБА_1 було відмовлено у позові, залишено в силі.

Оскільки судовим рішенням встановлено відсутність у позивача права на земельну ділянку (пай) в порядку спадкування, і оскільки спірна земельна ділянка належить до комунальної власності, розпорядником якої є орган місцевого самоврядування, то спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у ОСОБА_1 на користь Миронівської міської ради.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 23 липня 2025 року в позові відмовлено.

Позивач Миронівська міська рада, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Миронівського районного суду Київської області від 23 липня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий судовий розгляд, судову практику ЄСПЛ щодо вимог до обґрунтованості судового рішення.

Вказував, що факт незаконного набуття ОСОБА_1 у власність земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0033 уже встановлено постановою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 371/676/16-ц, а тому відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України даний факт має преюдиційне значення при розгляді даної справи.

Зазначив, що витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння ОСОБА_1 фактично здійснюється на користь Миронівської міської ради, тобто ця земельна ділянка витребовується в комунальну власність Миронівської міської територіальної громади.

Посилаючись на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц щодо застосування принципу «суд знає закон», вказував, що незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови в позові, оскільки згідно з принципом jura novit curia неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору по суті належні приписи юридичних норм.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно змінює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Наводив зміст ст. 373, 378, 387, 388 ЦК України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц, від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц щодо віндикаційного позову як належного способу захисту власника майна.

Посилався на п. 24 розділу Х ЗК України, яким передбачено, що з дня набрання цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад. При цьому земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки. Інші земельні ділянки та землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять в комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом.

Вказував, що у постанові Верховного Суду від 12 липня 2023 року в справі № 371/363/20 вирішено спір за позовом СТОВ «Коритище» до ОСОБА_1 , Миронівської районної державної адміністрації. У вказаній справі позовні вимоги СТОВ «Коритище» обґрунтовувало скасуванням постановою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 371/676/16-ц рішення Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року, яке стало підставою для оформлення ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку, яка є земельним паєм КСП імені Стрільця, правонаступником якого є СТОВ «Коритище», а відповідно після визнання в судовому порядку відсутності права власності на цю земельну ділянку у ОСОБА_1 , вона належить їм як правонаступникам.

У цій постанові Верховний Суд зробив висновок, що право на витребування спірної земельної ділянки має лише її власник.

Крім цього, під час розгляду справи № 371/363/20 у апеляційній інстанції, апеляційний суд у постанові від 20 грудня 2022 року зауважив, що прокурор та Миронівська міська рада є особами, які можуть звернутися до суду з метою повернення ділянки з чужого незаконного володіння та скасування права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0033, яка розташована на території Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області.

Підсумовував, що саме Миронівська міська рада є уповноваженою щодо витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 спірної земельної ділянки у комунальну власність Миронівської міської територіальної громади відповідно до норм ЗК України з урахуванням висновків Верховного Суду в постанові від 12 липня 2023 року та апеляційного суду в постанові від 20 грудня 2022 року в справі № 371/363/20.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Миронівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року в справі 371/676/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Миронівської районної державної адміністрації, Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області, сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Коритище» про визнання права на земельну ділянку (пай) у порядку спадкування в позові відмовлено (а. с. 16 - 18).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року рішення Миронівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1 , у порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на земельну частку (пай) із земель переданих до резервного фонду при розпаюванні колективного сільськогосподарського підприємства імені Стрільця, села Коритище, Миронівського району, Київської області, в розмірі 4,76 умовних кадастрових гектарів, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області, яка належала його батькові ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 19 - 22).

Згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0033 пл. 5,18 га. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у Київській області, Миронівський район, Коритищенська сільська рада, пай 26, зареєстроване за ОСОБА_1 24 травня 2017 року державним реєстратором КП Миронівської районної ради «Миронівка-Реєстр» (а. с. 12).

Постановою Верховного Суду від 21 серпня 2019 року касаційну скаргу СТОВ «Коритище» задоволено, рішення апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року скасовано, рішення Миронівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року залишено в силі.

Задовольняючи касаційну скаргу та залишаючи в силі рішення Миронівського районного суду Київської області від 26 жовтня 2016 року, Верховний Суд виходив з того, що оскільки право, яке просить визнати за ним позивач у порядку спадкування, його батько як спадкодавець за життя не набув, такого права також і не набула мати позивача, що підтверджено дослідженою судом спадковою справою, місцевий суд зробив обґрунтований висновок про відмову у позові (а. с. 26 - 30).

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 22 лютого 2022 року в справі № 371/363/20 за позовом СТОВ «Коритище» до ОСОБА_1 , Миронівської районної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Київській області про визнання незаконними та скасування розпоряджень Миронівської районної державної адміністрації, скасування запису про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та скасування запису в Державному земельному кадастрі та поземельній книзі про державну реєстрацію земельної ділянки у позові відмовлено (а. с. 31 - 35).

Вирішуючи по суті справу № 371/363/20, Миронівський районний суд Київської області підтвердив, що у справі № 371/376/16-ц судами встановлено зв`язок між скасованим Верховним Судом рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2019 року та набуттям ОСОБА_1 у свою власність земельної ділянки кадастровий номер: :02:004:003. Як наслідок суд погодився із доводами позивача СТОВ «Коритище» щодо відсутність у ОСОБА_1 законних правових підстав набути у свою власність земельну ділянку загальною площею, 5,180 гектар, кадастровий номер: :02:004:003, оскільки у відповідності до пункту в) ч. 3 ст. 116, а також ч. 4 цієї статті Земельного кодексу України, окрім як в порядку спадкування, він мав право на безоплатну передачу йому земельної ділянки у власність лише в межах норм безоплатної приватизації, розмір якої у відповідності до ст. 121 цього Кодексу не може перевищувати 2,0 гектарів.

Разом із тим, відмовляючи в позові, суд дійшов висновку, що представник позивача не зазначила яке саме право СТОВ «Коритище» було порушено передачею у власність відповідачу спірної земельної ділянки, та чим це право підтверджується.

Також суд зазначив, що із позовом, який пов`язаний із набуттям права власності на земельну ділянку, без відповідної правової підстави, має право звернутися лише власник, чи особа, яка мала закономірні очікування набути таке право. У даному випадку такими особами були Миронівська, а після її припинення Обухівська районні державні адміністрації; з огляду на норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28 квітня 2021 року № 1423-IX Миронівська міська рада Обухівського району Київської області, прокурор (ч. 4 ст. 56 ЦПК України).

У постанові Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року, яким розглянуто апеляційну скаргу СТОВ «Коритище», також аналогічно зазначено, що до суду із позовом, який пов`язаний із набуттям права власності на земельну ділянку, без відповідної правової підстави, має право звернутися лише власник, чи особа, яка мала закономірні очікування набути таке право. Такими особами були Миронівська, а після її припинення Обухівська районні державні адміністрації; в подальшому Миронівська міська рада Обухівського району Київської області, прокурор (ч. 4 ст. 56 ЦПК України) (оприлюднено в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/108156858).

Постановою Верховного Суду від 12 липня 2023 року касаційну скаргу СТОВ «Коритище» залишено без задоволення, рішення Миронівського районного суду Київської області від 22 лютого 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року залишено без змін (а. с. 36 - 42).

Рішенням Миронівської міської ради від 10 грудня 2020 року № 51-02-VІІІ розпочато процедуру реорганізації Коритищенської сільської ради шляхом приєднання до Миронівської міської ради, яка є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Коритищенської сільської ради (а. с. 14).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, згідно загальнодоступних відомостей з ЄДРПОУ, судом встановлено, що Коритищенська сільська рада, припинена 23 червня 2022 року в результаті реорганізації.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно з вимогами ст. 3 ЗК України, земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Положення ст. 152 ЗК України визначають, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням прав володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Статтею 155 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (п. 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц), (п. 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц).

Відповідно до ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до ст. 172 ЦК України територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правом власності інших суб`єктів, що передбачено ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 13 Конституції України.

Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Згідно ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільний або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь та самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено зв`язок між скасованим Верховним Судом рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2019 року та набуттям ОСОБА_1 у свою власність спірної земельної ділянки.

Як наслідок, суд першої інстанції погодився із доводами позивача щодо відсутності у ОСОБА_1 законних правових підстав набути у свою власність земельну ділянку загальною площею, 5,180 га., кадастровий номер: :02:004:003, оскільки у відповідності до пункту в) ч. 3 ст. 116, а також ч. 4 цієї статті ЗК України, окрім як в порядку спадкування, він мав право на безоплатну передачу йому земельної ділянки у власність лише в межах норм безоплатної приватизації, розмір якої у відповідності до ст. 121 цього Кодексу не може перевищувати 2,0 гектарів.

Водночас суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що представник позивача не зазначила, яке саме право Миронівської міської ради було порушено передачею 25 травня 2017 року Миронівською районною державною адміністрацією у власність відповідачу спірної земельної ділянки, та чим це право підтверджується.

Так, у позові Миронівською міською радою безпосередньо зазначено, що набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення є незаконним, а оскільки зазначена спірна земельна ділянка належить до комунальної власності, розпорядником якої є орган місцевого самоврядування, в особі Миронівської міської ради, тому оспорювану земельну ділянку слід витребувати з незаконного володіння відповідача.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», який набрав чинності 27 травня 2021 року, доповнено Розділ X Перехідних Положень ЗК України пунктом 24.

Відповідно до п. 24 Розділу X ЗК України з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) оборони; в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті.

Земельні ділянки, що вважаються комунальною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до цього пункту і право державної власності на які зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, переходять у комунальну власність з моменту державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині висновків, що матеріали справи не містять доказів, які засвідчують, що в 2017 році Миронівська міська рада мала будь-які права щодо спірної земельної ділянки, а норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28 квітня 2021 року N 1423-IX не регулюють правовідносини щодо відчуження те переходу права власності на спірну земельну ділянку, яка відбулася до його прийняття, оскільки у відповідності до ст. 58 Конституції України вони не мають зворотної дії в часі, апеляційний суд констатує помилковість цих висновків.

Так, безпосередньо Законом України від 28 квітня 2021 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», який набрав чинності 27 травня 2021 року, і яким доповнено розділ ІХ ЗК України пунктом 24, передбачено, що з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад.

Крім того, наявність у Миронівської міської ради права на звернення до суду із позовом, який пов`язаний із набуттям права власності на земельну ділянку, без відповідної правової підстави, підтверджено рішеннями судів у справі № 371/376/16-ц за позовом СТОВ «Коритище» до ОСОБА_1 , Миронівської районної державної адміністрації, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, у яких зазначено, що до суду із позовом, який пов`язаний із набуттям права власності на земельну ділянку, без відповідної правової підстави, має право звернутися лише власник, чи особа, яка мала закономірні очікування набути таке право; такими особами були Миронівська, а після її припинення Обухівська районні державні адміністрації; в подальшому, з огляду на норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28 квітня 2021 року № 1423-IX - Миронівська міська рада Обухівського району Київської області, прокурор.

Посилаючись на те, що спірна земельна ділянка не передавалася в комунальну власність Миронівської міської ради, право власності на неї не було зареєстровано за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як це передбачено пунктом 24 розділу Х ЗК України, суд першої інстанції залишив поза увагою, що реєстрації права власності за позивачем на спірну земельну ділянку перешкоджає саме наявність реєстрації права власності відповідача на цю ж земельну ділянку, що і стало підставою цього позову про витребування земельної ділянки із володіння ОСОБА_1 .

Крім того, дійшовши висновку, що спірна земельна ділянка відносилась до земель державної власності, суд першої інстанції не врахував, що державний акт на право колективної власності на землю, виготовлений та виданий КСП ім. Стрільці, правонаступником якого є СТОВ «Коритище», і на яку претендував ОСОБА_1 , видано на підставі рішення саме органу місцевого самоврядування - Коритищенської сільської ради від 24 лютого 1995 року, правонаступником якого є Миронівська міська рада, а не районної державної адміністрації.

Зазначені обставини встановлено рішеннями судів в справі № 371/676/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Миронівської районної державної адміністрації, Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області, СТОВ «Коритище» про визнання права на земельну ділянку (пай) у порядку спадкування.

Крім того, апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 542/1403/17, Верховного Суду в постанові від 03 травня 2023 року у справі № 541/1512/21, від 08 січня 2025 року у справі № 712/2967/23 про те, що виділення земельних ділянок у натурі до 01 січня 2025 року особам, яким належать право на земельну частку (пай), та їх спадкоємцям, здійснюється сільськими, селищними або міськими радами.

За даних обставин, передчасними та помилковими є висновки суду першої інстанції, що з даним позовом про витребування земельної ділянки з незаконного володіння має право звернутися лише Обухівська районна державна адміністрація Київської області як правонаступник Миронівської районної державної адміністрації Київської області, до якої перейшли функції останньої.

Миронівська міська рада є правонаступником Коритищенської сільської ради Миронівського району Київської області в результаті реорганізації, таким чином, єдиним законним власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0033 є територіальна громада м. Миронівка, від імені та в інтересах якої права суб`єкта комунальної власності здійснює Миронівська міська рада, що відповідає приписам ч. 5 ст. 16, ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Таким чином, апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги, що саме Миронівська міська рада є уповноваженою щодо витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0033 у комунальну власність Миронівської міської територіальної громади.

Судом першої інстанції зазначено, що Миронівська міська рада не є органом державної влади, вона не є правонаступником Миронівської районної державної адміністрації Київської області, як наслідок не наділена повноваженнями захищати інтереси держави, зокрема звертатися із позовом до суду про витребування у державну власність спірної земельної ділянки.

Отже, відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що Миронівська міська рада Київської області не може звертатися із позовом до відповідача про витребування спірної земельної ділянки в державну власність, оскільки із таким позовом має право звернутися лише Обухівська районна державна адміністрація Київської області, як правонаступник Миронівської районної державної адміністрації Київської області, до якої перейшли функції останньої.

Разом із тим, такі висновки суду не ґрунтуються на доказах, наявних у справі, якими підтверджується, що власником земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0033 є не держава, а Миронівська міська територіальна громада, і що звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що спірна земельна ділянка належить до комунальної власності, розпорядником якої є орган місцевого самоврядування в особі Миронівської міської ради, тому спірну земельну ділянку слід витребувати на користь останньої в комунальну власність Миронівської міської територіальної громади з незаконного володіння позивача.

Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку про те, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

З огляду на практику ЄСПЛ, яка є джерелом права в Україні, суди в процесі здійснення правосуддя повинні в першу чергу керуватися принципами ефективного та справедливого розгляду справи з метою відновлення прав заявника, а не прагнути до правового пуризму, не звертаючи уваги при цьому на всі істотні обставини справи.

Таким чином, суд першої інстанції, відмовляючи у позові з підстав відсутності у позивача права звертатися з даним позовом, не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази і не надав їм належну правову оцінку, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального права, відтак судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позов Миронівської міської ради по суті, апеляційний суд виходить із того, що оскільки постановою Верховного Суду в справі № 376/676/16-ц визнано відсутність у відповідача ОСОБА_1 права на земельну ділянку (пай) у порядку спадкування, і оскільки спірна земельна ділянка була надана відповідачу у власність на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано за наслідками касаційного перегляду, та оскільки спірна земельна ділянка належить до комунальної власності, розпорядником якої є орган місцевого самоврядування, то спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у ОСОБА_1 на користь Миронівської міської ради, оскільки такий спосіб захисту відповідає змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечить поновлення порушеного права територіальної громади.

В частині витребування земельної ділянки на користь держави позов задоволенню не підлягає, зважаючи на те, що власником спірної земельної ділянки є саме територіальна громада і такий спосіб захисту шляхом витребування майна на користь іншої особи не є ефективним, а також враховуючи, що Миронівська міська рада не наділена повноваженнями захищати інтереси держави, зокрема звертатися із позовом до суду про витребування у державну власність спірної земельної ділянки.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення із прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову шляхом витребування на користь Миронівської міської ради земельної ділянки з кадастровим номером :02:004:0033, площею 5,18 га. з незаконного володіння ОСОБА_1 .

В іншій частині позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат, і оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов Миронівської міської ради задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягає сплачений ним судовий збір в розмірі 4380 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Миронівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 23 липня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов Миронівської міської ради до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з незаконного володіння задовольнити частково.

Витребувати на користь Миронівської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером :02:004:0033, площею 5,18 га. з незаконного володіння ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Миронівської міської ради (Київська область Обухівський район м. Миронівка вул. Соборності 48 ) судовий збір в розмірі 4380 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.