Справа № 191/2543/24
Провадження № 2/191/888/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2025 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Окладнікової О.І.,

за участі секретаря судового засідання Заламай О.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

05.06.2024 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області звернувся позивач до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що на підставі свідоцтва від 16.03.2017 року про право власності на спадщину за заповітом позивачу належить 1/2 спадкового майна, яке складається з 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . Йому належить 1/4 частина квартири, право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.07.2017 року за №21517698. На підставі свідоцтва від 16.03.2017 року про право на спадщину за заповітом і свідоцтва про право власності на житло від 05.12.1995 року 3/4 частки вищевказаної квартири належить ОСОБА_2 , яка є його сестрою по матері - ОСОБА_4 . Загальна площа квартири складає 54,9 кв. м, житлова площа 31,5 кв. м. Згідно з Витягом № 812 від 30.09.2021 року Раївської сільської ради в квартирі зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_1 . Вищевказана квартира знаходиться у спільній частковій власності ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , які за приписами частини першої статті 319 ЦК України мають право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідач на ґрунті особистих неприязних відносин чинить позивачу перешкоди в користуванні квартирою, що не дає можливості вільно володіти та користуватися належним йому майном, а саме: остання взагалі не визнає його право власності на спадкове майно; не надає доступу до квартири, головним чином до кухні, уникає будь-яких контактів для вирішення спірних питань; з огляду на неможливість проживання з ОСОБА_2 в одному приміщенні, позивач перебудував веранду і обладнав окреме приміщення (кімната 6 за техпаспортом). Відповідач перекрила доступ тепла і електроенергії до цієї кімнати. В зимовий період 2023-2024 р.р. позивач не міг проживати в квартирі через відсутність тепла, і був змушений проживати в іншому житлі, що завдало йому матеріальної і моральної шкоди. Особовий рахунок на комунальне обслуговування виписаний на ім`я ОСОБА_2 і позивач не має можливості для окремого комунального обслуговування. Всі спроби вирішити це питання в досудовому порядку наштовхуються на протидію з боку ОСОБА_2 .. Хоча взаємовигідне вирішення цього питання лежить на поверхні - розділити квартиру відповідно до ситуації, що склалася, розділити особові рахунки. Для розділення квартири є всі передумови - окремі входи з протилежних сторін будинку, відсутність додаткових перебудов. Мариніна на словах нібито згодна розділити квартиру, але практично уникає щось зробити для цього. Донині позивач сплачу ОСОБА_2 за комунальні послуги відповідно до виставлених нею рахунків. За сплачені кошти він має розписки. Однак це не запобігає агресивним діям і вчиненню перешкод з її боку. При будинку є прибудинкова земельна ділянка, власником якої за Державним актом серії ДП СВ № 004304 від 29.04.1996 р. записана їх мати - ОСОБА_4 , яка померла у 2000 році. На земельній ділянці і поблизу ділянки після відходу матері позивач продовжив садівництво і протягом багатьох років вирощує і доглядає сад. За час його відсутності ОСОБА_2 спилює дерева в саду без погодження з ним та з порушенням законодавства, чим завдає йому матеріальної шкоди. Відповідач своїми діями, які негативно впливають на його фізичне і психічне здоров`я, завдає йому моральної шкоди, а тому просив суд зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні належною йому на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання доступу до неї, в тому числі кухні, відновлення тепло- і електропостачання до всіх кімнат в квартирі.

Ухвалою суду від 01.07.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено до підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 01.10.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Також зазначив, що в квартирі зараз відсутнє теплопостачання, оскільки відповідач його відрізала, тому він вимушений виїхати.

Представник відповідача та відповідач у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Згідно відзиву на позовну заяву, представник відповідача зазначив, що саме безпосередньо позивачем було перекрито собі доступ до інших кімнат спільного житлового будинку, шляхом блокування міжкімнатних дверей. Позивач самостійно приєднувався до електромережі зовні після лічильника на стороні споживача і деякий час отримував електроенергію і компенсував вартість спожитого об`єму відповідачу, але нерегулярно із затримкою та не в повному об`ємі, у зв`язку з чим, відповідач була вимушена звернутися до працівників РЕС з повідомленням про крадіжку електроенергії. В результаті чого, позивачу було відключено від електромережі. Що стосується вимог позивача стосовно відключення його від системи опалення, то представник відповідача зазначив, що за весь час володіння спільним майном, позивач жодного разу не сплатив відповідачу частини вартості природного газу, що був витрачений на опалення цієї частини, а тому відповідач була вимушена від1єднати приміщення позивача від загальної системи опалення цієї частини. Вважає, що зазначені позивачем в позовній заяві обставини не відповідають дійсним обставинам справи і є неправдивими, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 просить відмовити.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що їй відомо про конфлікт між сторонами. Спочатку про конфлікт їй було відомо зі слів самої ОСОБА_2 , а потім вона неодноразово була свідком їх сварок, причиною яких було те, що позивач заволодів житлом - квартирою ОСОБА_2 , яка розташована в м. Дніпро. Після цього відносини між ними зіпсувалися. Вона намагалася залагодити конфлікт між сторонами, але це їй не вдалося. До конфлікту між позивачем та відповідачем ОСОБА_5 була у спірній квартирі та не розуміє, яким чином відповідач чинить перешкоди, бо у позивача є окремий вхід. Позивач скаржиться, що ОСОБА_2 відключила йому тепло- і газопостачання. Спочатку він сплачував за тепло- та газопостачання, але потім відповідач була вимушена «вибивати» кошти за оплату. ОСОБА_1 перекрив їй воду, доступу до вбиральні вона не має, зняв утеплення на ганку та не заперечував проти цього, пояснюючи: «Я це робив і маю право знімати». Виходить, що саме ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 у користуванні квартирою.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 22.07.2017 року державним нотаріусом Другої Синельниківської державної нотаріальної контори Мельниковим О.Ж., зареєстрованого в реєстрі за №2-1706, належить 1/4 частина квартири АДРЕСА_1 . В цілому вищезазначена 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 складається із : 1-коридор пл. 2,3 кв.м., 2- коридор пл. 4,7 кв.м., 3 кладова пл. 1,2 кв.м., 4-кухня пл. 9,6 кв.м., 5- кімната пл. 17,6 кв.м., 6 кімната пл. 13,9 кв.м., 7-коридор пл. 2,4 кв.м., 8-санвузол пл. 3,2 кв.м.. Загальна площа квартир складає : 54,9 кв.м., житлова площа 31,5 кв.м..( а.с.45).

З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності за ОСОБА_1 . Загальна площа 54.9 кв.м., житлова площа : 31.5 кв.м. Додаткові відомості : 1-коридор пл. 2,3 кв.м., 2- коридор пл. 4,7 кв.м., 3 кладова пл. 1,2 кв.м., 4-кухня пл. 9,6 кв.м., 5- кімната пл. 17,6 кв.м., 6 кімната пл. 13,9 кв.м., 7-коридор пл. 2,4 кв.м., 8-санвузол пл. 3,2 кв.м. ( а.с.46-47).

У матеріалах справи містяться розписки ОСОБА_2 про отримання нею від ОСОБА_1 грошей за оплату послуг за електроенергію ( а.с.10-13,55).

Згідно з витягом №812 від 30.09.2021 року за адресою : АДРЕСА_3 зареєстровані та проживають: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ( а.с.17).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Отже, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні спірною квартирою, а саме відповідач відключив його від тепло- і електропостачання.

Однак, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач відповідно до вимог процесуального закону зобов`язаний надати суду належні та допустимі докази, які б підтверджували існування перешкод в користуванні належним йому на праві власності майном.

Акт про перешкоджання користування житлом від 18.08.2024 року не являється належним доказом, так як складено не уповноваженими особами, як в силу своїх посадових обов`язків мають право складати акти, а ніби-то фізичними особами існування яких суд не може перевірити ( а.с.68).

Щодо перешкоджання щодо доступу до електромережі, то сам позивач пояснив, що електропостачання до частини будинку, якою він користується, відновлено і він надав суду розписки ОСОБА_2 про отримання коштів за електроенергію.

Таким чином, оцінивши усі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та достовірних доказів вчинення відповідачкою дій, які перешкоджають йому у реалізації права власності на спільне нерухоме майно та створення перешкод у користуванні спільною квартирою будь-яким чином. Зазначене свідчить про необґрунтованість заявлених позивачем вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою, відтак в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 2, 10, 11, 12, 13, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 280-283 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення, а учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 12.12.2025 року.

Суддя О.І. Окладнікова