Номер провадження: 22-ц/813/6171/25
Головуючий у першій інстанції Ярема Х. С.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.12.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних

справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради

на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2025 року

у цивільній справі за позовом Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області про стягнення суми надміру виплаченої субсидії

встановив:

31 жовтня 2024 року Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради звернувся до суду з вказаним вище позовом у якому просив стягнути з ОСОБА_1 суму надміру виплачених бюджетних коштів у вигляді житлової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 10791,31 грн.

Позов обґрунтовано тим, що відповідачка з 01 жовтня 2016 року перебувала на обліку у позивача, як отримувач субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, до складу домогосподарства також входила донька відповідачки ОСОБА_2 .

Після закінчення строку отримання житлової субсидії, структурні підрозділи позивача самостійно здійснювали розрахунок житлової субсидії на наступний сезон для домогосподарств, які отримали житлову субсидію у попередньому сезоні, тому призначення субсидії відповідачці на наступні періоди провадились в автоматичному режимі.

ОСББ «Кінна» на запити позивача надавало довідки про склад сім`ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги та повідомляли, що до складу сім`ї відповідачки входить дві особи, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2

01 червня 2020 року відповідачка в черговий раз звернулася до позивача із заявою про призначення та надання субсидії до якої долучила декларацію, в якій вказала, що до складу її домогосподарства також входить її брат ОСОБА_3 , який згідно з відомостями про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку №У1-51567-ю/л від 17 березня 2020 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , починаючи з 24 лютого 2016 року.

Оскільки відповідачка не повідомляла позивача про зміни у складі домогосподарства, тому вона мала сплатити суму надміру виплаченої субсидії в розмірі 13094,03 грн за період з 01 травня 2018 року по 30 квітня 2020 року.

Позивач провів утримання 20% від новопризначеної субсидії в розмірі 2302,72 грн з 01 листопада 2020 року, втім подальше утримання стало неможливим, оскільки відповідачка має депозит, що унеможливлює право на призначення субсидії з 01 травня 2020 року.

Отже відповідачка має сплатити на користь позивача суму надміру виплачених бюджетних коштів у вигляді житлової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 10791,31 грн за період з 01 травня 2018 року по 30 квітня 2020 року.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2025 року відмовлено у задоволенні вказаного вище позову.

В апеляційній скарзі Департамент праці та соціальної політики Одеської міської ради просить скасувати заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Окрім обставин, якими обґрунтовано позов, скаржник посилається на те, що надмірна сплата бюджетних коштів відбулася з вини ОСОБА_1 у звязку із наданням нею недостовірних даних про зареєстрованих осіб під час неодноразового подання декларацій для призначення житлової субсидії для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг.

Про визнання недобросовісності поведінки, свідчить згода відповідачки, яка була надана нею на утримання надміру сплаченої субсидії у розмірі 20%.

Днем вручення судового рішення є день: отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи (п.п.2,4 ч.6 ст. 272 ЦПК України).

Поштова кореспонденція, надіслана апеляційним судом за місцем фактичного проживання відповідачки була повернута на адресу апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відтак, у силу вимог закону, ОСОБА_1 вважається такою, що отримала поштову кореспонденцію, надіслану судом.

Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області отримало у електронний кабінет копії апеляційної скарги та ухвали Одеського апеляційного суду від 27 червня 2025 року про відкриття апеляційного провадження, що підтверджується довідками про доставку електронного документу.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідачка та третя особи не скористалися.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 частини 6 статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними є справи у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Положеннями п.1 ч.1 ст.176 ЦПК України передбачено, що ціна позову визначається у позовах про стягнення грошових коштів сумою, яка стягується.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 листопада 2025 року, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, з огляду на те, що позовні вимоги мають виключно майновий характер, та справа є малозначною в силу вимог закону, оскільки ціна позову (10791,31 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (90840 грн).

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в управлінні соціального захисту населення в Приморському районі Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради з 01 жовтня 2016, як отримувач субсидії за адресою АДРЕСА_2 для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива.

01 червня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Центру інтегрованих послуг у Приморському районі із заявою №156/2 про призначення та надання житлової субсидії у грошовій формі через АТ «Ощадбанк». У розділі III цієї заяви зазначила відомості про осіб, які входять до складу домогосподарства, а саме: ОСОБА_1 (відповідачка),

ОСОБА_4 (донька відповідачки), ОСОБА_3 (а.с. 23-24).

Разом із вказаною вище заявою, ОСОБА_1 також подала декларацію про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням субсидії в якій серед іншого, зазначила, що проживає разом із неповнолітньою донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та братом ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Розділ VIII «Додаткова інформація» цієї декларації містить відомості про таке: «при обстеженні встановлено, що заявниця з донькою мешкає за зазначеною адресою. На час обстеження вона була вдома. Заявниця працює, не одружена, виховує доньку одна. Квартира в задовільному стані. Меблі та побутова техніка старого зразку. Зі слів заявниці брат зі своєю сім`єю мешкає по АДРЕСА_3 , особа, з інвалідністю від загальних причин III групи, одружений (зворот а.с. 24-25).

В акті обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 15 липня 2020 року у розділі III «Відомості про сім`ю», серед іншого зазначено, що: « ОСОБА_3 , брат, зі слів заявниці мешкає за адресою: АДРЕСА_3 або 57 (зворот а.с. 25).

Згідно відомостей №У1-51567-ю/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку за адресою: АДРЕСА_4 , серед інших з 24 лютого 2016 року зареєстрований ОСОБА_3 , 30 грудня 1962 року (а.с. 27).

Відповідно до рішення про призначення субсидії, за заявою власника/наймача, житлову субсидію, призначену з 01 травня 2020 року по 30 квітня 2021 року, відмінено з травня 2020 року (а.с. 28).

У липні 2021 року позивач звернувся до відповідачки з повідомлення про поверння коштів (а.с. 29-31).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що станом на час призначення субсидії ОСОБА_3 , який є братом позивачки, з 24 лютого 2016 року був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 . Відтак станом на 01 травня 2018 року за адресою отримання субсидії не змінився склад сім`ї, про який відповідачка не повідомила. Крім того, суд також зазначив, що позивач посилається на те, що склад сім`ї за місцем отримання субсидії визначався на підставі довідок ОСББ «Кінна», а не особистого повідомлення отримувача субсидії, що свідчить про відсутність недобросовісності поведінки відповідачки у наданні даних для отримання субсидії.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, з огляду на таке.

Умови призначення та порядок надання громадянам житлових субсидій, визначений положенням «Про порядок надання житлових субсидій», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України «Про спрощення порядку надання населенню субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива» від 21 жовтня 1995 року №848 (далі Положення у редакції чинній станом на час виникнення спірних правовідносин).

Для призначення субсидії громадянин, особа якого посвідчується паспортом або іншим документом, подає структурному підрозділу з питань соціального захисту населення за місцем реєстрації (орендарі - за місцем проживання): заяву про призначення житлової субсидії та декларацію про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії, за встановленими формами (абзаци 1,2 пункту 13 Положення).

Для нарахування субсидій на запит структурних підрозділів з питань соціального захисту населення у п`ятиденний строк з дня його отримання подаються відомості про: склад зареєстрованих у житлових приміщеннях осіб - житлово-експлуатаційними організаціями або іншими органами, що визначені місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; у сільській місцевості - сільськими (селищними) радами; органами самоорганізації населення. У разі неподання на запит структурному підрозділу з питань соціального захисту населення у встановлені терміни відомостей про склад зареєстрованих у житлових приміщеннях осіб для призначення субсидії використовуються дані, зазначені у декларації про доходи і витрати осіб, які звернулися за її призначенням (абзац 9 пункту 13 Положення).

У разі коли кількість осіб, зазначених у відомостях про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, відрізняється від кількості осіб, яким нараховується плата за житлово-комунальні послуги, для призначення субсидії використовуються дані, зазначені у відомостях про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. У разі відсутності відомостей про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб субсидія призначається на підставі рішення районної, районної у мм. Києві і Севастополі держадміністрації та виконавчого органу міської, районної у місті (у разі її створення) ради або утвореної ними комісії та акта обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства виходячи з кількості осіб, зазначених у декларації про доходи і витрати осіб, які звернулися за призначенням житлової субсидії. На підставі такого рішення підприємства-виробники (виконавці) житлово-комунальних послуг нараховують плату за послуги виходячи з кількості осіб, яким призначено субсидію (абзац 15 пункту 13 Положення).

Рішення про призначення (непризначення) субсидії приймається протягом десяти днів після подання заяви та отримання відомостей, визначених абзацами восьмим - дванадцятим цього пункту. При цьому структурним підрозділом з питань соціального захисту населення повідомляється заявнику про призначення (непризначення) житлової субсидії (абзац 18 пункт 13 Положення).

Субсидія для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг призначається з місяця звернення за її призначенням до дати закінчення опалювального сезону, але не більше ніж на 12 місяців, і розраховується: на неопалювальний сезон - з 1 травня по 30 вересня; на опалювальний сезон - з 1 жовтня по 30 квітня (пункт 14 Положення).

Сума субсидії, перерахованої (виплаченої) надміру внаслідок свідомого подання громадянином документів з недостовірними відомостями або неповідомлення громадянином про зміни, зазначені у пункті 14 цього Положення, повертається ним за вимогою органу, що призначив субсидію. У разі коли громадянин добровільно не повернув надміру перераховану (виплачену) суму субсидії, питання про її стягнення органи, що призначають субсидії, вирішують у судовому порядку (пункт 20 Положення).

З викладеного вище убачається, що перед прийняттям рішення про призначення житлової субсидії уповноважений орган, яким у даному випадку був структурний підрозділу з питань соціального захисту населення, з метою перевірки відомостей, зазначених у заяві при призначення та надання житлової субсидії, мав право робити запити та отримувати у 5-ти денний строк від житлово-експлуатаційних організацій або інших органів, що визначені місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, необхідну для призначення житлової субсидії інформацію, зокрема про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, як то передбачено пунктом 13 Положення.

Таким чином, на особу (заявника) покладається лише обов`язок зібрання та подачі певного (визначеного) переліку документів, тоді як уповноважена особа має перевірити надану інформацію на предмет наявності правових підстав для виплати субсидії та у разі надання заявником недостовірної інформації, прийняти рішення про відмову у призначенні житлової субсидії, як то передбачено пунктом 13 Положення.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого)без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно),зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Так, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (частина перша статті 1215 ЦК України).

Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 лютого 2019 року при розгляді справи N 545/163/17 та постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі N 6-91цс14.

Водночас, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі N 753/15556/15-цтапостанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі N 607/4570/17-цзазначено, що: "правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум".

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи. У справі "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовнішний спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" від 05 січня 2000 року, "Онер`їлдіз проти Туреччини" від 18 червня 2002 року, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" від 08 квітня 2008 року, "Москаль проти Польщі" від 15 вересня 2009 року).

Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення у справах "Лелас проти Хорватії" від 20 травня 2010 року і "Тошкуце та інші проти Румунії" від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" від 18 червня 2002 року та "Беєлер проти Італії" від 05 січня 2000 року). Суд вказав, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

Згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19)).

Колегія суддів зауважує, що усупереч ст. 12,81 ЦПК України, позивачем, що є його процесуальним обов`язком, не надано суду доказів того, що при зверненні із заявою про призначення субсидії 01 жовтня 2016 року (дата з якою позивач пов`язує набуття у відповідачки статусу отримувача субсидії), ОСОБА_1 надала недостовірну інформації про осіб, які входять до складу її домогосподарства. При цьому, позивачем не надано суду копію вказаної вище заяви від 01 жовтня 2016 року.

Водночас, скаржник стверджує, що рішення про призначення відповідачці житлової субсидії, приймалося позивачем на підставі документів, наданих відповідачкою.

Матеріали справи не містять відомостей, а позивачем усупереч наведених вище вимогам закону не надано належних та допустимих доказів, що є його процесуальним обов`язком на підтвердження того, що прийняттю рішення про призначення субсидії та сам факт здійснення надміру виплачених коштів, здійснено внаслідок поведінки відповідачки, яка б містила ознаки зловживань чи за своїм характером була недобросовісною, а відтак виплачені суми грошових коштів не підлягають поверненню. Документальних відомостей на підтвердження рахункової помилки зі своєї сторони, позивач також не надав.

Докази того, що перед призначенням відповідачці субсидії, позивач ініціював питання про перевірку складу зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, матеріали справи не містять, натомість із відповідним запитом позивач звернувся лише у грудні 2019 року (а.с. 26).

Встановивши відсутність двох обов`язкових складових, за наявності яких відповідно до вимог статті 1215 ЦК України можливе повернення безпідставно виплаченої субсидії, а саме: рахункової помилки з боку позивача і недобросовісності, зловживань з боку відповідача, місцевий суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог .

Що стосується доказів, долучених скаржником до апеляційної скарги.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

Відповідно до частин другої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, частин другої, третьої статті 367 ЦПК України дає підстави виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмови в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства.

Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки.

Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, такими:

-докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;

-докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (незалежних від нього) не міг надати їх до суду;

-суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;

-суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо);

-наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі N 646/857/18 (провадження N 61-5330св24).

Зазначене підтверджується практикою Верховного Суду з цього процесуального питання, що має значний вплив на дотримання принципів судочинства, зокрема змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі N 903/1030/19 (провадження N 12-4гс21), від 12 жовтня 2021 року у справі N 910/17324/19 (провадження N 12-12гс21); постанови Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі N 521/574/22 (провадження N 61-9422св22), від 08 листопада 2023 року у справі N 140/1322/22).

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подано до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі під час обговорення заявленого клопотання (постанова Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі N 369/7772/15-ц).

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів) (ч.5 ст. 177 ЦПК України).

Апеляційна скарга не містить аргументів щодо неможливості подання позивачем цих доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому враховуючи наведене вище, керуючись засадами змагальності та рівності сторін, зважаючи на положення ст. 367 ЦПК України, колегія суддів доходить висновку про відсутність правових підстав для прийняття нових доказів, доданих скаржником до апеляційної скарги, з вказаних вище підстав.

Доводи скаржника щодо неправильного застосування судом норм матеріального права, колегія суддів відхиляє, оскільки повно та всебічно встановивши дійсний характер спірних правовідносин, суд дійшов правильного висновку, що відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом та суттю є обґрунтуванням позовних вимог, і зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржником норм права та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду.

У відповідності до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Подібність правовідносин означає, зокрема тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема такі, в яких аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі №404/4822/15-ц (постанова від 27 лютого 2019 року) предметом спору є вимога про стягнення на підставі статті 50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та статті 1212 ЦК України з відповідача 154 477,01 грн у зв`язку з поданням страхувальником (відповідачем) недостовірних даних.

З огляду на викладене, висновки щодо застосування норм права, що містяться у зазначеній вище постанові Верховного Суду, на які посилається скаржник, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, обставини, встановлені судом в цій справі, суттєво відрізняються від обставин, встановлених у справі №404/4822/15-ц.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів вважає вірними та обґрунтованими висновки суду з якими не погоджується скаржник.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржником не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду, з мотивів наведених у апеляційній скарзі.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради залишити без задоволення.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова