Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/5524/25
Номер провадження2/711/2592/25
РІШЕННЯ
15 грудня 2025 року м. Черкаси
Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого судді Петренка О.В.,
за участю секретарів судових засідань Овезової Ю.В., Дмитренка О.Ю.,
представника позивача Кузнєцова О.В.,
відповідача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Горбатюк Л.В.
за довіреністю ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором №01-46/08 від 02.10.2008 між ВАТ АБ «Укргазбанк», позичальником та поручителем ОСОБА_4 був укладений договір поруки № ДП-01-46/08 від 02.10.2008, а між ВАТ АБ «Укргазбанк», позичальником та поручителем ОСОБА_1 був укладений договір поруки № ДП-01-46/08.01 від 02.10.2008.
У зв`язку з порушенням позичальником ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором, у 2014 році ВАТ АБ «Укргазбанк» звернулося до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника ОСОБА_3 та поручителів: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.12.2014 задоволено позов ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Означене судове рішення набрало законної сили 05.01.2015 та стало обов`язковим до виконання для відповідачів, однак не виконувалося останніми протягом більше 10 років. Лише 19.05.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Недоступом Д.М. винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень №69995482, 74235688 та 77075013 у порядку, передбаченому п.9 ч.1 мт.39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку з повним погашенням заборгованості, визначеної рішенням суду.
Позивач у позові зазначає, що оскільки грошове зобо`язання відповідачів виникло на підставі кредитного договору, укладеного з ВАТ АБ «Укргазбанк», а рішення суду лише підтверджує наявність цих правовідносин і вносить в них ясність та визначеність, тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ч.2 ст.625 ЦК України.
У цьому контексті позивач у позові зазначає про те, що невиконання відповідачами рішення суду протягом 10 років порушує майнові права і інтереси ПАТ АБ «Укргазбанк» та завдало значних збитків, що полягає в матеріальних втратах від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та безпідставного користування позичальником грошовими коштами кредитодавця.
Підсумовуючи викладене, позивач зазначає, що з ухваленням рішення суду в 2014 році та його невиконання відповідачами, в ПАТ АБ «Укргазбанк» виникло право на отримання компенсації, передбаченої ч.2 ст.625 ЦК України, за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно розрахунку заборгованості, за період з 12.03.2017 до 23.02.2022, заборгованість відповідачів у виді 3% річних від суми невиконаного грошового зобов`язання складає 1292,10 доларів США.
Як зазначає позивач у мотивувальній частині позовної заяви, нарахування відповідачам 3% річних у порядку, передбаченому ч.2 ст.625 ЦК України, обумовлено тим, що з 12.03.2020 Кабінетом Міністрів України встановлений карантин, а з 24.02.2022 в Україні введений воєнний стан, який наразі не скасований, у зв`язку з чим строк позовної давності був відповідно продовжений та зупинений, а тому позивач має право заявити позовні вимоги в порядку ч.2 ст.625 ЦК України до відповідачів за період з 12.03.2017 до 23.02.2022.
У зв`зку з цим, позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №01-46/08 від 02.10.2008 у виді 3% річних від суми невиконаного грошового зобов`язання в розмірі 1292,10 доларів США, а також судові витрати.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02 липня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі; визнано справу малозначною, а її розгляд вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; призначено розгляд справи по суті о 14 год 10 хв 11 серпня 2025 року в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси (а.с.68-69 т.1).
Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси від 11.08.2025 розгляд справи був відкладений до 09 год 30 хв 14 жовтня 2025 року (а.с.1-2 т.2).
Розгляд справи, що був призначений о 09 год 30 хв 14.10.2025, був відкладений у зв`язку з неявкою усіх учасників справи та надходженням від представника відповідача Горбатюк Л.В. за довіреністю ОСОБА_2 заяви про відкладення розгляду справи (а.с.38, 39 т.2). Розгляд справи відкладений до 10 год 30 хв 11 листопада 2025 року.
Обгрунтовуючи не визнання позовних вимог, представник відповідача Горбатюк Л.В. за довіреністю ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву зазначає, що право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують зверненню з таким позовом до суду.
Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ПАТ АБ «Укргазбанк» з вимогою про стягнення з відповідачів на підставі ст. 625 ЦК трьох відсотків річних, за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, звернулося 10 червня 2025 року, тобто з пропуском строку позовної давності, а тому наявні підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності до вимог позивача згідно пред`явлених ним вимог (періоду нарахування боргу) щодо стягнення 3% річних, що є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.
Щодо посилань позивача на обставини поширення коронавірусної хвороби та оголошення військового стану як підстави для поновлення строку позовної давності, то представник відповідача у відзиві на позов зазначає про те, що для поновлення процесуального строку на подання позовної заяви в зв`язку із запровадженими карантинними обмеженнями, сторона позивача зобов`язана надати до суду клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку із обґрунтуванням обставин, які унеможливили своєчасне звернення позивача до суду. Більше того, неможливість вчинення даної процесуальної дії повинне бути зумовлено обмеженнями впровадженими карантином. На підтвердження означеного твердження представник відповідача звертає увагу суду на правовий висновок щодо застосування відповідних положень законодавства, що викладений у постановах Верховного Суду в справі № 500/1912/22 від 29.09.2022 та Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі № 990/115/22.
У зв`язку з цим, представник відповідача у відзиві констатує, що оскільки позивачем не наведено обставин, пов`язаних із оголошенням військового стану, які унеможливили своєчасне звернення його до суду, враховуючи вище викладене, посилання позивача на дію в Україні карантинних обмежень та запровадження військового стану без впливу даних обставин на неможливість своєчасного подання позовної заяви до суду, не являються підставою для поновлення пропущеного процесуального строку на подання позовної заяви.
Підсумовуючи викладене, представник відповідача Горбатюк Л.В. за довіреністю ОСОБА_2 просить суд ухвалити рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ АБ «Украгазбанк».
Заперечення проти обставин, викладених представником відповідача у відзиві на позовну заяву, представник позивача обгрунтовує тим, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07.09.2022 по справі № 679/1136/21 наведено наступний висновок щодо застосування строків позовної давності як під час карантинних обмежень, так і під час дії правового режиму воєнного стану, відповідно якого: «Законом України №530-IX від 17 березня 2020 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)" введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати").
Законом України від 30 березня 2020 року №540-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину".….
У пункті 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Інститут позовної давності має на меті, зокрема, гарантувати правову визначеність, забезпечення захисту порушених прав, притягнення до відповідальності. Також він стимулює уповноважену особу до активних дій щодо реалізації належного їй права під загрозою його втрати, запобігає несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу.
Рівність і недискримінація є одними із основних принципів реалізації прав людини».
Ураховуючи вищевикладене, представник позивача констатує, що ПАТ АБ «Укргазбанк» під час подання позову не було порушено строки позовної давності, оскільки строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Тобто, з огляду на встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з 12 березня 2020 року, ПАТ АБ «Укргазбанк» вправі стягувати платежі згідно ст. 625 ЦК України за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 (включно).
Надалі, у зв`язку з повномасштабним вторгненням рф на територію України, Цивільний кодекс України було доповнено п.19 Прикінцевих та перехідних положень, згідно якого - у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року №2102-IX, строки, визначені статтями 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
І лише 14.05.2025 було прийнято Закон України «Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності», яким п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України було виключено. При цьому, згідно п.2 вказаного Закону, він набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування. Оскільки вказаний Закон був опублікований 03.06.2025, відповідно він набрав чинності 04.09.2025.
Таким чином, в період з 23.02.2022 до 10.06.2025 (дату подачі позивачем позову), перебіг позовної давності був продовжений в силу закону.
Підсумовуючи викладене, представник позивача робить висновок, що в силу пунктів 12 та 19 Перехідних та прикінцевих положень Цивільного кодексу України, трирічний строк позовної давності, передбачений статтею 257 Цивільного кодексу України, не може бути застосовано до вимог, що виникли, починаючи з 12 березня 2017 по дату подачі позовної заяви ПАТ АБ «Укргазбанк».
У судовому засіданні представник позивача Кузнєцов О.В. позовні вимоги підтримав повністю з підстав, що викладені у позовній заяві, а також у відповіді на відзив, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, стягнувши солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у вигляді 3% річних від суми невиконаного грошового зобов`язання в розмірі 1292,10 доларів США, а також судові витрати.
Відповідач ОСОБА_1 та її представник за довіреністю ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав, що викладені у відзиві на позовну заяву, а також просили суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності з підстав, що викладені у заяві про застосування строків позовної давності. Додатково суду повідомили, що позовні вимоги вважають необгрунтованими, оскільки їх зміст суперечить правовому висновку Верховного Суду, що викладений у постанові від 23.11.2022 в справі №285/3536/20, згідно якого пред`явлення позовної вимоги про стягнення 3% річних без пред`явлення позовної вимоги про стягнення основної суми боргу є порушенням прав позичальника.
Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, причин не прибуття в судове засідання суду не повідомили, про день, час та місце проведення судових засідань щоразу були повідомлені належним чином, а саме: шляхом направлення судових повісток про виклик у судове засідання на адресу місць їх реєстрації проживання, які поверталися до суду з підстав: адресат відсутній за вказаною адресою, що, відповідно до положень п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, є належним повідомленням учасника справи про день, час та місце судового засідання (а.с.136, 193 т.1; 12, 14, 57, 59 т.2).
Водночас у судове засідання, що було призначене о 10 год 30 хв 11 грудня 2025 року, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були також повідомлені належним чином, а саме: шляхом направлення судових повісток про виклик у судове засідання на адресу місць їх реєстрації проживання, які отримані відповідачами 21.11.2025, що, відповідно до положень п.1 ч.8 ст.128 ЦПК України, є належним повідомленням учасника справи про день, час та місце судового засідання (а.с.96, 97 т.2).
Частиною 1 ст.223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Оскільки відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленими про день, час та місце проведення судового засідання, у судове засідання не з`явилися, заяв чи клопотань про відкладення судового засідання до суду не подали, тому суд, заслухавши думку учасників справи та їх представників, які з`явилися в судове засідання, які не заперечили проти розгляду справи у відсутність відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , керуючись ч.1 ст.223 ЦПК України, постановив протокольну ухвалу про розгляд справи №711/5524/25 у відсутність означених учасників справи.
11 грудня 2025 року суд, після оголошення про перехід до стадії ухвалення судового рішення, керуючись положеннями ч.1 ст.244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 09 год 10 хв 15 грудня 2025 року.
Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши процесуальні позиції представника позивача ОСОБА_6 , висловлену як письмово, так і під час проголошення вступного слова, а також процесуальну позицію відповідача ОСОБА_1 та її представника за довіреністю ОСОБА_2 , що викладена як письмово, так і під час проголошення вступного слова, дійшов таких висновків.
Частиною 3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 №3262-IV передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Частиною 2 ст.3 означеного Закону встановлено, що Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Також у судовому засіданні, що відбулося 11.12.2025, суд безпосередньо дослідив виписки по особовому рахунку № НОМЕР_1 , що відкритий на ім`я ОСОБА_3 з метою виконання умов кредитного договору №01-46/08 від 02.10.2008, та встановив, що даний засіб доказування містить інформацію щодо погашення позичальником ОСОБА_3 заборгованості за означеним кредитним договором за період з 01.10.2008 до 12.06.2025 (а.с.7-35 т.1).
Водночас суд відхиляє заперечення представника відповідача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_2 , що висловлені під час дослідження письмових доказів, про те, що означена виписка по рахунку не є належним доказом з підстав відсутності підпису уповноваженого представника банку, який здійснив її складення, а також у зв`язку з відсутністю в ній інформації щодо курсу НБУ на день кожної з банківських операцій, що містяться в означеній виписці, з огляд на таке.
Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, містять записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками є належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором, що узгоджується з правовим висновком щодо застосування Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 та Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, що викладений в постанові Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21).
Крім того відсутність підпису у виписці по особовому рахунку за період з 01.10.2008 до 12.06.2025 посадової особи ПАТ АБ «Укргазбанк», яка виконала роздруківку означеної виписки, не є безумовною підставою для визнання такого засобу доказування як неналежним, так і недопустимим доказом, оскільки із його змісту суд має процесуальну можливість встановити як номер банківського рахунку по якому здійснено виписку за відповідний період у часі, так і ім`я фізичної особи на чиє було відкрито такий рахунок. Крім того з означеного засобу доказування суд має процесуальну можливість встановити зміст банківської операції та її суму.
У цьому контексті суд також звертає увагу учасників справи, що даний засіб доказування містить інформацію про те, хто є виконавцем його виготовлення, а також містить штамп банківської установи. Також означений засіб доказування містить інформацію про банківські операції в іноземній валюті, оскільки банківський рахунок № НОМЕР_1 відкритий саме в іноземній валюті доларах США (USD), що підтверджується вступною частиною виписки (а.с.7).
У зв`язку цим, суд дійшов висновку про належність і допустимість виписки по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період 01.10.2008 до 12.06.2025 як засобу доказування в розумінні ст.76 ЦПК України.
Суд, безпосередньо дослідивши усі засоби доказування, що подані сторонами як на підтвердження своїх позовних вимог, так і заперечень проти них, дійшов наступних висновків.
Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Згідно з ч.1,2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків стаття 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.
Відповідно ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
За змістом ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 541 ЦК України встановлено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.
Частиною 1 ст.543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
Згідно з ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).
Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України (ч.1 ст. 1050 ЦК України).
Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З аналізу означеної норми матеріального права суд дійшов висновку, що нарахування, зокрема, трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Суд також звертає увагу учасників справи, що стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України), що узгоджується з правовим висновком щодо застосування положень ст.625 ЦК України, що викладений в постанові Верховного Суду від 05 листопада 2025 року в справі №754/9673/24 (провадження № 61-5904св25).
Відповідно до змісту статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
У зв`язку з цим, суд дійшов висновку, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Отже, положення ч.2 ст.625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Оскільки внаслідок невиконання відповідачами як боржниками грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов, зокрема про стягнення трьох процентів річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення солідарно з відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання є обгрунтованою, а тому такою, що підлягає задоволенню.
Водночас суд погоджується з позивачем, що сума заборгованості щодо 3% річних у зв`язку з простроченням виконання відповідачами грошового зобов`язання підлягає стягненню саме в іноземній валюті доларах США, з огляду на таке.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено правовий висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Заперечення представника відповідача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_2 про необгрунтованість позовних вимог з призми того, що стягнення 3% річних пред`явлено без позовної вимоги про стягнення основної суми боргу, суд відхиляє з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 квітня 2020 року у справі №910/4590/19 (провадження № 12-189гс19), аналізуючи правову природу правовідносин, які виникають на підставі статті 625 ЦК України, дійшла до висновку про те, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат та 3 % річних є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного зобов`язання і поділяє його долю. Відповідно й вимога про їх сплату є додатковою до основної вимоги, а поєднання цих вимог у одній справі не є обов`язковим.
Оскільки основна сума боргу згідно кредитного договору №01-46/08 від 02.10.2008 вже стягнута судовим рішення, тому повторне звернення позивача з відповідною позовною вимогою є процесуально неможливим.
Оскільки позовні вимоги позивача судом визнані як такі, що доведені та обгрунтовані в розмірі 1292,10 доларів США, тому суд дійшов висновку про необхідність розгляду по суті заяви представника відповідача Горбатюк Л.В. за довіреністю ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності.
Згідно мотивувальної частини означеної вище заяви, представник відповідач обгрунтовує необхідність застосування до спірних правовідносин строку позовної давності з огляду на те, що ПАТ АБ «Укргазбанк» з вимогою про стягнення з відповідачів на підставі ст.625 ЦК трьох відсотків річних, за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року, звернулося 10 червня 2025 року, тобто з пропуском строку позовної давності, а тому наявні підстави для застосування наслідків пропуску строку позовної давності до вимог позивача згідно пред`явлених ним вимог (періоду нарахування боргу) щодо стягнення 3% річних, що є підставою для відмови у задоволенні позову в повному обсязі.
Також представник відповідача Горбатюк Л.В. за довіреністю ОСОБА_2 обгрунтовує необхідність застосування строку позовної давності з призми того, що сторона позивача не надала до суду клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку із обґрунтуванням обставин, які унеможливили своєчасне звернення позивача до суду.
Крім того представник відповідача у заяві про застосування строків позовної давності констатує, що оскільки позивачем не наведено обставин, пов`язаних із введенням в Україні карантинних обмежень та оголошенням військового стану, які унеможливили своєчасне звернення його до суду, на неможливість своєчасного подання позовної заяви до суду, то ці обставини не є підставою для поновлення пропущеного процесуального строку на подання позовної заяви.
Підсумовуючи викладене, представник відповідача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_2 просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, застосувавши до спірних правовідносин строк позовної давності.
Вирішуючи по суті заяву представника відповідача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, суд зазначає про таке.
Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.3,4 ст. 267 ЦК України).
За загальним правилом ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, за змістом ст. 256, 261 ЦК України, позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України), установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин.
У зв`язку з цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Разом з тим, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч.1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Воєнний стан неодноразово було продовжено і є діючим, станом на день розгляду судом цієї справи.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 №2120-IX, який набрав чинності 17.03.2022, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, п. 19 такого змісту: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану".
Ураховуючи, що останнім днем звернення позивача до суду з позовом з відповідними вимогами до відповідачів у межах строку позовної давності було 12 березня 2020 року, беручи до уваги, що Кабінетом Міністрів України встановлений карантин з 12 березня 2020 року, а також на введення в Україні з 24.02.2022 воєнного стану на усій території України, який тривав станом на 18.06.2025 (дата подання позовної заяви засобами поштового зв`язку, а.с.60), тому суд дійшов висновку, що позивач звернувся з вимогами до суду в межами позовної давності.
У цьому контексті суд вважає помилковим твердження представника відповідача, що викладене в мотивувальній частині заяви про застосування строків позовної давності про необхідність врахування судом правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду в справі №500/1912/22 від 29.09.2022 (абз.1 стр.4 заяви, а.с.64 т.2), з огляду на таке.
Пунктом 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19 (провадження №12-18гс20) зроблено правовий висновок, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Проаналізувавши судове рішення Верховного Суду, на яке посилається представник відповідача за довіреністю Блізнєцов Є.А. в заяві про застосування строків позовної давності, суд робить висновок, що підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання в означеному судовому рішенні Верховного Суду не є аналогічним тим, які містяться у конкретній справі.
Так, з аналізу постанови Верховного Суду від 29.09.2022 в справі №500/1912/22 суд констатує, що предметом перевірки законності рішень як місцевого суду, так і суду апеляційної інстанції, були норми процесуального права, які передбачають строк звернення позивача до суду з адміністративним позовом ( з приводу визнання протиправними дій щодо виплати щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня у меншому розмірі та зобов`язання перерахувати виплати з урахуванням раніше виплаченої суми). Тобто, правовий висновок Верховного Суду в означеній справі сформований щодо правильності застосування судами норм процесуального права, які регламентують строк звернення до суду з адміністративним позовом, а саме: ст.122 КАС України.
Проте в означеному судовому рішенні Верховний Суд не здійснював формування правових висновків щодо зупинення перебігу строків позовної давності з підстав, передбачених п.12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у взаємозв`язку із положеннями ст.256, 257, 261 та 267 ЦК України, тобто у період як дії в Україні карантину та введення воєнного стану.
З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин висновку Верховного Суду, що викладений у постанові від 29.09.2022 в справі №500/1912/22, і на який посилалась представник відповідача за довіреністю ОСОБА_2 в заяві про застосування строків позовної давності від 21.10.2025.
Такий висновок суду грунтується на тому, що п.12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та положення ст.256, 257, 261 та 267 ЦК України, якими суд керувався під час розгляду заяви сторони відповідача про застосування строку позовної давності, є нормами матеріального права. Водночас, представник відповідача у заяві про застосування строків позовної давності посилається на відсутність правових підстав для поновлення позивачу пропущених процесуальних строків, що визначені, зокрема, ЦПК України.
Оскільки представник відповідача помилково дійшов висновку, що положення ЦК України, які визначають строк позовної давності, в тому числі і п.12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, є нормами процесуального права, водночас означені норми є нормами матеріального права, тому суд виснує, що відсутні підстави для врахування тверджень представника відповідача в означеному контексті під час розгляду по суті заяви цього учасника справи про застосування строків позовної давності.
Отже, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин строків позовної давності, а тому відмовляє у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 за довіреністю ОСОБА_2 в застосуванні строків позовної давності від 21.10.2025.
Щодо розподілу судових витрат, то суд зазначає про таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.01.2024 у справі № 903/87/23.
Водночас суд, ухвалюючи рішення про стягнення з відповідачів на користь позивача суми судового збору, також зважає на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які докази тому юридичному факту, що відповідач ОСОБА_3 та (або) відповідач ОСОБА_4 та (або) ОСОБА_1 звільнені від сплати судового збору згідно положень ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір».
З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості підлягають задоволенню.
Керуючись ст. 11, 15, 16, 256, 257, 261, 267, 509, 525, 526, 541, 543, 553, 598, 625, 1054 ЦК України, п.12, 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, ст. 2, 5 13, 76, 77, 80, 81, 89, 128, 133, 141, 244, 263, 264, 265, 354, 355 ЦПК України, суд
позовну заяву публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» 3 % річних від суми невиконаного грошового зобов`язання в розмірі 1292 (одна тисяча двісті дев`яносто два) долара США 10 (десять) центів США.
Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» в рівних частках судовий збір у сумі 3028 (три тисячі двадцять вісім) гривень, тобто з кожного по 1009 (одна тисяча дев`ять) гривень 33 (тридцять три) копійки.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 15 грудня 2025 року.

Сторони у справі:

Позивач: публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», , місцезнаходження: 03087, м. Київ, вул. Єреванська, 1.

Відповідачі: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , останнє відоме місце реєстрації проживання: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .

Головуючий: О. В. Петренко