Справа № 289/1584/25
Номер провадження 2/289/1104/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2025 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі :

головуючого судді Сіренко Н.С.,

за участі секретаря судового засідання Василенко О.М.,

позивача ОСОБА_1 , його представника адвоката Плетень С.Ю.,

відповідача ОСОБА_2 , її представника адвоката Шклярук Ю.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділення частки в натурі та визнання на неї право власності,-

ВСТАНОВИВ:

02.09.2025 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд виділити в натурі належну йому частку 52/100 житлового будинку, який розташований за адресою : АДРЕСА_1 , яка складається з : коридору 2-1 площею 5,6 кв.м., кухні 2-2 площею 8,4 кв.м., санвузла 2-3 площею 4,6 кв.м., вітальні 2-4 площею 15,4 кв.м., житлової кімнати 2-5 площею 22,3 кв.м. Загальна площа приміщень складає 56,3 кв.м., житлова 37,7 кв.м. Просить визнати за позивачем право власності на даний об`єкт нерухомого майна та припинити його право спільної часткової власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 26.08.1998 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме від 15.02.2008 він являється власником 52/100 частки житлового будинку із відповідними господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Інша 48/100 частка зазначеного будинку згідно вказаного судового рішення від 26.08.1998 належить ОСОБА_2 .

Розпорядженням голови Житомирської облдержадміністрації від 20.05.2016 за №140 в АДРЕСА_2 .

Належна позивачеві частка нерухомого майна входить до складу житлового будинку, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , є відокремленою від приміщень, що належать іншому співвласнику, має окремий вхід, двір та використовується ним незалежно від іншого співвласника, тому її можна виділити з будівлі в окремий об`єкт нерухомого майна, що складатиме одиницю, без порушення цільового призначення, не порушуючи прав і законних інтересів іншого співвласника. Вказана частка житлового будинку на земельній ділянці площею 0,0761 га зареєстрована у Державному реєстрі речових прав.

Ухвалою від 08.09.2025 відкрито загальне провадження у цій справі та призначено підготовче засідання на 07.10.2025 (а.с.23), проведення якого відкладено клопотанням відповідача (а.с.30) на 07.11.2025 (а.с.31).

17.10.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що із позовом відповідач не згодна з посиланням на те, що ще 28.08.1998 рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області було виділено кожній із сторін їх частки по кімнатах, тобто було зроблено виділ та поділ даного житлового будинку. Окрім того, позивач не надав жодних доказів щодо його звернення до державного реєстратора та йому було відмовлено у присвоєнні окремої адреси. Окрім того, позивач самовільно добудував приміщення без жодних дозвільних документів та недотримуючись містобудівних умов та обмежень і намагається через суд фактично визнати за собою право власності на вказане самовільно побудоване нерухоме майно, таким чином його узаконити. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.33-36).

17.10.2025 від відповідача надійшли клопотання про зобов'язання позивача суду оригінал Технічного паспорту на будинок, в якому містяться докази, які мають істотне значення для фактичних обставин даної справи (а.с.69), та клопотання про витребування з Радомишльського районного суду Житомирської області матеріали архівної справи №2-275/1998 (а.с.73), вказані клопотання судом задоволені протокольно ухвалою під час підготовчого судового засідання.

31.10.2025 позивач надав суду відповідь на відзив, в якому позивач зазначає, що відповідачка помилково вважає, що судовим рішенням було визнано право власності на певні приміщення будинку, що не відповідає дійсності, фактично судом встановлено лише порядок користування приміщення будинку, якого сторони дотримуються і на даний час, в позові ставиться питання саме про виділ цієї частки в натурі та право позивача на такий виділ. Твердження відповідачки про самовільне захоплення позивачем 52/100 частки житлового будинку є надуманим, при цьому відповідачка заперечує припинення права їх спільної часткової власності на житловий будинок, тому позивач змушений звернутися до суду, оскільки він не має можливості повноцінно користуватися своєю частиною як власник, в тому числі зареєструвати своїх рідних, без врахування особистих даних та доходів співвласника оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, чим порушуються права позивача. Просить задовольнити заявлені позовні вимоги (а.с.77-79).

Ухвалою від 07.11.2025 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду на 05.12.2025 (а.с.88).

19.11.2025 на ухвалу суду про витребування з архіву суду матеріали справи №2-275/1998 архіваріусом суду повідомлено, що вказана цивільна справа була знищена у зв'язку із закінченням строку зберігання відповідно до акту Радомишльського районного суду Житомирської області від 29.02.2012 та надано копію рішення по справі №2-275/1998 (а.с.91).

В судовому засіданні представник позивача просить задовольнити позов в повному обсязі з посиланням на обставини, зазначені в позовній заяві та відповіді на відзив. Зазначила, що позивач на сьогодні займає лише виділені судом приміщення, його частка є виокремленою, сторони мають окремі входи в будинок, тому наявна можливість виділити в натурі належну позивачу частку, що не порушує права іншого власника та не суперечить його інтересам. При цьому площа, яка виділялася судовим рішенням кожній із сторін, може не відповідати наявній на даний час площі, так як робилися ремонти, нових приміщень добудовано не було. Раніше поряд з будинком був сарай, який на даний час є кухнею, що не суперечить винесеному судом рішенню. З відповідачем добровільно вирішити це спірне питання не вдається, хоча позивач не претендує на її майно.

Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги є безпідставними, позивач намагається вирішити через суд питання узаконення самовільно збудованих споруд, однак для цього законодавством передбачена інша процедура. Наголошує на тому, що виділ відбувся ще в 1998 році, відбулося реальне виконання судового рішення, всі питання були врегульовані та погоджені, отже не підлягають повторному вирішенню судом. Звідки у позивача взялося ще 20 кв.м. додаткової площі не відомо, якщо він зробив добудову він мав взяти відповідні дозволи, узгодження і у реєстратора внести відповідні зміни, однак самовільні споруди не узаконені, що вбачається із наданого позивачем оригіналу Технічного паспорту. Відповідачем право власності на визначену їй рішенням суду частину будинку зареєстровано ще в 2007 році, при цьому самовільно збудовані позивачем споруди створюють перешкоди відповідачці у користування своїм майном. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог, а також повідомила про подання до суду у встановлений законом строк підтвердження понесених відповідачем судових витрат для їх стягнення з позивача.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов'язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд встановив наступне.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області у справі 2-275 від 26.08.1998 було виділено у власність ОСОБА_1 по 8 варіанту розподілу жилого будинку АДРЕСА_3 першу виділяючу частину на вказані в рішенні конкретні приміщення цього будинку всього 52/100 ідеальних частин, а ОСОБА_2 другу виділяючу частину цього ж будинку на вказані в рішенні приміщення, всього 48/100 ідеальних долей, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію різниці в долях; зобов`язано кожну із сторін зробити відповідні переобладнання, систему опалення переділити на дві самостійні. Вказане судове рішення набрало законної сили 05.09.1998 (а.с.92-93).

Згідно з ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме від 15.02.2008 вбачається, що на підставі рішення суду у справі № 2-275 від 26.08.1998 ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на 52/100 частки житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.4). Право приватної власності на 48/100 частку зазначеного будинку зареєстровано 12.06.2007 за ОСОБА_2 згідно рішення суду від 26.08.1998 у справі № 2-275 (а.с.98).

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Згідно зі ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Співвласникам, як і кожному окремому власнику речі, належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, що належить їм на праві спільної часткової власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох і більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися, розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Відповідно до ст.ст. 358, 364 ЦК України кожен із співвласників спільної власності має право на виділ у натурі частки, що є у спільній власності.

У частинах першій, третій статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.

Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.

Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна.

У справі, що розглядається, ОСОБА_1 пред`явив позовні вимоги саме про виділ належної йому частку 52/100 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а також визнати за ним право власності на даний об`єкт нерухомого майна та припинити його право спільної часткової власності на цей житловий будинок, однак із змісту рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 26.08.1998 у справі №2-275 вбачається, що питання виділу в натурі належної позивачеві частки вже було вирішено вказаним судовим рішенням, яке набрало законної сили 05.09.1998, та на підставі цього рішення кожна із сторін вже зареєструвала право приватної власності на свою частку.

Відповідно до технічного паспорта виготовленого КП "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , станом на 10.12.2024 загальна площа приміщень складає 106,8 кв. м., приміщення розділено на дві відокремлені групи приміщень (а.с.-9).

Під час дослідження в судовому засіданні оригіналу вказаного технічного паспорта судом встановлено, що в схемі розташування будівель та споруд АДРЕСА_1 , зроблено відмітку, що за результатами проведеного технічного обстеження об`єктів прибудови під літерами «а-1» та «а-2» встановлено можливість його надійної та безпечної експлуатації (а.с.96).

Звертаючись до суду ОСОБА_1 просить виділити йому в натурі та визнати за ним право власності на належну йому частку 52/100 житлового будинку, який розташований за адресою : АДРЕСА_1 , яка складається з : коридору 2-1 площею 5,6 кв.м., кухні 2-2 площею 8,4 кв.м., санвузла 2-3 площею 4,6 кв.м., вітальні 2-4 площею 15,4 кв.м., житлової кімнати 2-5 площею 22,3 кв.м. Загальна площа приміщень складає 56,3 кв.м., житлова 37,7 кв.м.

Сторона позивача в судовому засіданні не заперечував того факту, що в спірному будинку був проведений ремонт та прибудова, за рахунок проведених ремонтних робіт збільшилась площа належних позивачу приміщень у цьому будинку, однак зазначає, що проведені ним ремонті роботи не суперечать рішенню суду від 26.08.1998. Також стороною позивача не спростовано, що ремонтні роботи в будинку та прибудова до будинку ним проводилися без відповідних дозволів та погоджень на право проведення будівельних робіт.

Згідно зі статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02.05.2018 у справі № 914/904/17, від 27.06.2018 у справі № 904/8186/17 та від 11.04.2019 у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, від яких Велика Палата Верховного Суду не відступила (справа № 916/1608/18 від 19.05.2020).

Позивачем у такому позові може бути суб'єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 на підставі рішення Радомишльського районного суду Житомирської області 26.08.1998 виділено у власність конкретні приміщення жилого будинку, суд погоджується із позицією сторони відповідача, що виділ у власність кожній із сторін відповідної частки відбувся ще в 1998 році, відбулося реальне виконання судового рішення, всі питання були врегульовані та погоджені, отже не підлягають повторному вирішенню судом.

Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.05.2021 у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що "відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється. Розглядаючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій на наведене уваги не звернули, не врахували, що спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами, у разі якого право спільної часткової власності на нього припиняється".

Права ОСОБА_1 , як власника виділеної йому 52/100 ідеальних частини жилого будинку по АДРЕСА_1 , на момент ухвалення рішення суду не порушено.

Твердження сторони позивача, що на сьогодні відповідач займає лише виділені рішенням суду від 26.08.1998 приміщення та нових приміщень добудовано не було, а те, що виділена ОСОБА_1 рішенням суду літня кухня на даний час є кухнею (прибудовою «а-2») не суперечить винесеному судом рішенню, суд вражає безпідставними, так як в рішенні суду від 26.08.1998 конкретно визначені приміщення, які виділені кожній із сторін, а також в рішенні чітко викладені зобов`язання кожної із сторін виконати відповідні переобладнання, при цьому відсутні відомості щодо необхідності переобладнати літню кухню в прибудову до будинку.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Згідно з ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Отже, головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об'єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

Слід зазначити, що в розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності (постанова ВС від 15.04.2020 у справі № 307/3957/14).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.04.2023 у справі № 511/2303/19 зазначено, що відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням (частина третя статті 375 ЦК України).

Відповідно до статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. 12 якого передбачено, що надання будівельного паспорта здійснюється уповноваженим органом містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом десяти робочих днів з дня надходження відповідної заяви та пакета документів, перелік яких визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Порядок видачі та форма будівельного паспорта визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Судом встановлено і сторони в судовому засіданні не заперечують того факту, що в спірному будинку були проведені ремонт та добудова, однак ремонтні роботи в будинку та прибудови до будинку проводилися самочинно без відповідного проекту та дозволів, а тому такі перепланування є самочинними відповідно до положень ст. 376 ЦК України та усталеної практики Верховного Суду. Отже посилання позивача, що такі перепланування не суперечать рішенню суду від 26.08.1998 та не порушують права та інтереси відповідача, не мають юридичного значення, оскільки такі перепланування є самочинними, проведеними без дозволів відповідних органів.

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 самочинно збудоване майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23.06.2020 у справі № 680/214/16, від 14.09.2021 у справі № 359/5719/17, від 12.04.2023 у справі № 511/2303/19).

При цьому суд констатує, що жодних доказів того, які саме ремонтні роботи проводилися в спірному будинку після виділу у власність кожній із сторін відповідної частки спірного будинку позивачем не надано.

Тобто в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивачем здійснювалися переобладнання саме з метою виконання рішення суду від 26.08.1998.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 18 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Європейський Суд з прав людини у рішенні в справі «Правєдная проти Росії» від 18.11.2004 зазначив, що одним із аспектів принципу верховенства права є принцип правової певності, який, окрім іншого, передбачає, що, якщо суд ухвалив остаточне рішення по суті спору, таке рішення не може бути піддане перегляду. Цей принцип встановлює, що жодна сторона не вправі ставити питання про перегляд остаточного судового рішення, яке набрало законної сили, лише задля нового судового розгляду і нового рішення по суті.

А в рішенні Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенні Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Враховуючи встановлені судом обставини та зазначені вище норми цивільного законодавства, заявлені позивачем позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Беручи до уваги проголошену до закінчення судових дебатів заяву представника відповідача про надання доказів на підтвердження витрат відповідача протягом встановлених законом строків, питання судових витрат буде вирішено у відповідності до положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 2, 4, 10, 12, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про виділення частки в натурі та визнання на неї право власності.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя Наталія СІРЕНКО