Справа № 766/2248/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

Головуючого судді Булах Є.М.,

Справа №766/2248/24; провадження №2/766/5931/25

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за

позовом: ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 )

до

відповідача 1: Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради (, місцезнаходження:73000, м. Херсон, вул. Церковна, буд. 55)

відповідача 2: Херсонської міської ради Херсонської області (, місцезнаходження: 73000, м. Херсон, проспект Незалежності (колишня назва Ушакова), буд.37)

предмет та підстави позову: про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, стягнення моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії

учасники справи: не з`явилися

негайно після закінчення судового розгляду по суті ухвалив рішення про наступне та,-

встановив:

І. Виклад позиції позивача та відповідача.

У лютому 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради та Херсонської міської ради Херсонської області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить:

поновити його на посаді методиста Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради;

стягнути з Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської належне позивачу, але не виплачене грошове забезпечення по 18.07.2022 включно, в розмірі 13 208,52 грн.;

стягнути з Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.;

зобов`язати Херсонський міжшкільний навчально-виробничий комбінат Херсонської міської ради здійснити відповідні розрахунки, необхідні для нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення, включаючи компенсацію за невикористану відпустку;

допустити до негайного виконання судове рішення в частині поновлення позивача на посаді;

викликати в судове засідання свідків.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до наказу (розпорядження) № 06-К від 31.01.2022 про прийняття на роботу Позивач був прийнятий на основне місце роботи до Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради (ХМНВК ХМР) на посаду методиста, з тривалістю робочого тижня 20 год. 00 хв. (0,5 ставки), на період відсутності основного працівника, з надбавкою за престижність праці 20% та надбавкою за вислугу років 10%.

01.02.2022 Позивач ознайомився з наказом під підпис та приступив до виконання обов`язків за посадою.

Згодом позивачу стало відомо, що наказом № 47-К від 14.06.2022, його було звільнено з посади методиста ХМНВК ХМР згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін). Цим же наказом було визначено виплатити Позивачу компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 01.02.2022 по 28.06.2022 за 17 (сімнадцять) календарних днів, та головному бухгалтеру ОСОБА_2 провести відповідні розрахунки та виплати Позивачу в червні 2022 року (за можливістю, зважаючи на специфіку роботи в період воєнного стану). Наказ підписаний керівником організації, директором Гіндулліним Євгеном Юрійовичем.

Відповідно до довідки про доходи, підписану новим директором ХМНВК ХМР Олександром Малахом, Позивач дійсно займав посаду методиста в ХМНВК ХМР з 01.02.2022 по 28.06.2022 за основним місцем роботи, з навантаженням 20 годин на тиждень, з надбавкою за престижність праці 20% та вислугу років 10%. Як зазначено в довідці, за означений вище період Позивач з 01.03.2022 по 31.03.2022 знаходився у відпустці без збереження заробітної плати (на час карантину (ст. 84 КЗпП України (зі змінами)) на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короно вірусної хвороби (COVID-19)», з 01.04.2022 знаходився у відпустці без збереження заробітної плати (на період дії воєнного стану) згідно ч. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ, при звільненні отримав компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 17 (сімнадцять) робочих днів і його дохід за період з 01.02.2022 по 28.06.2022 становив 5 066,90 грн., які позивач отримав на свою банківську картку.

Позивач вважає, що звільнення його з посади методиста є незаконним та безпідставним, виходячи з наступного.

Причини звільнення Позивача, наведені в наказі № 47-К від 14.06.2022, а саме: п. 1 ст. 36 КЗпП України, не відповідають дійсним обставинам справи. Позивач заявляє, що ніякої угоди сторін про звільнення не було. В графі "Підстава" в оспорюваному наказі не зазначено нічого. В графі «З наказом ознайомлені» біля П.І.Б. Позивача його власний підпис відсутній, проставлений лише підпис ОСОБА_3 .

Крім того, Відповідач не ознайомив Позивача з наказом про звільнення з роботи в порядку, передбаченому ст. 47 КЗпП України, в якій зазначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Крім того, в довідці про доходи зазначено, що Позивач з 01.03.2022 по 31.03.2022 знаходився у відпустці без збереження заробітної плати (на час карантину (ст. 84 КЗпП України (зі змінами)) на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короно вірусної хвороби (COVID-19)». В той же час, відповідно до п. 1 ч. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», роботодавець може доручити працівникові, у тому числі державному службовцю, службовцю органу місцевого самоврядування, виконувати протягом певного періоду роботу, визначену трудовим договором, вдома, а також надавати працівнику, у тому числі державному службовцю, службовцю органу місцевого самоврядування, за його згодою відпустку. Позивач заявляє, що стосовно перебування у відпустці без збереження заробітної плати (на час карантину (ст. 84 КЗпП України (зі змінами)) на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короно вірусної хвороби (COVID-19)" ніякої угоди між сторонами стосовно цього питання не було.

В довідці про доходи також зазначено, що Позивач з 01.04.2022 знаходився у відпустці без збереження заробітної плати (на період дії воєнного стану) згідно ч. 3 ст. 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 № 2136-IX. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 12 зазначеного вище Закону України (в редакції станом на спірну дату), протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого ч. 1 ст. 26 Закону України "Про відпустки". Позивач заявляє, що він не звертався до Відповідача з проханням про надання йому зазначеної відпустки.

Крім того, позивач здійснив наступний розрахунок грошового забезпечення згідно штатного розкладу: Тарифний розряд методиста 12, що становить 5699,00 грн. коп. Підвищений посадовий оклад - 10% (від суми тарифного розряду) становить 569,90 грн. Повний посадовий оклад (тарифний розряд разом із підвищеним посадовим окладом) становить 6268,90 грн. 0,5 ставки становить 3134,45 грн., надбавка за престиж праці 20% становить 626,89 грн., надбавка за вислугу років 10% становить 313,45 грн. Загальна сума грошового забезпечення методиста 0,5 ставки складає (0,5 ставки + надбавка 20% + надбавка 10%) 3134,45 + 626,89 + 313,45 = 4074,79 грн. Утримання 19,5% податку на доходи фізичних осіб та військового збору складає 794,59 грн. Залишок щомісячної заробітної плати складає (загальна сума грошового забезпечення утримання податків) 4074,79 - 794,59 грн. = 3280,20 грн. Таким чином, виходячи з цих розрахунків за період з лютого 2022 року по липень 2022 року заробітна плата складає 18 275,42 грн. Враховуючи фактично отримане Позивачем грошове забезпечення у розмірі 5066,90 грн., заборгованість Відповідача перед Позивачем складає (18275,42-5066,90) 13208,52 грн. А тому, відповідно до зазначених складових грошового забезпечення та терміну працевлаштування, Відповідачем помилково розрахована компенсація за невикористану щорічну відпустку.

Крім того, через зазначені порушення трудових прав позивача з боку Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради, позивач просить стягнути з нього моральну шкоду, яка полягає у наступному.

Відповідач незаконно позбавив Позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїй сім`ї на життя. Вказані незаконні дії Відповідача призвели до моральних переживань Позивача: втрата душевного спокою, перебування у роздратованому стані, позбавлення засобів для забезпечення належного рівня життя своїй сім`ї. Всі зазначені моральні страждання нанесені Позивачу незаконними діями Відповідача можуть негативно відобразитись на здоров`ї Позивача. Тому, враховуючи викладені обставини, а також положення ст. 237-1 КЗпП України, Позивач вважає, що Відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду, у розмірі 20 000,00 грн.

Також, позивач повідомляє, що з 28.04.2022 по теперішній час перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 , на підтвердження чого надав відповідну довідка за формою 5 від 19.01.2024 № 1814/д. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 28.04.2022 № 105, Позивач є таким, що призваний під час мобілізації та справи і посаду прийняв. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 25.10.2022 № 289, Позивач вибув у відрядження до ОТУ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » . Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 30.09.2023 № 280, Позивач вибув у відрядження до УМП «Катран». Позивач є молодшим лейтенантом, на підтвердження чого надав копію посвідчення офіцера. Також є учасником бойових дій, на підтвердження чого надав копію посвідчення.

З урахуванням вищевикладених підстав у разі поновлення позивача на роботі з відповідача Херсонський міжшкільний навчально-виробничий комбінат Херсонської міської ради слід стягнути грошове забезпечення належне, але не сплачене позивачу відповідачем та завдану моральну шкоду.

За таких обставин, посилаючись на порушення відповідачем Херсонський міжшкільний навчально-виробничий комбінат Херсонської міської ради законодавства про працю, позивач звертається до суду з вказаним позовом.

ІІ. Виклад позиції відповідачів у відзиві на позовну заяву:

17.07.2024 від відповідача Херсонської міської ради Херсонської області надійшов відзив на позовну заву, в якому відповідач не погоджується із позовними вимогами з тих підстав, що є неналежним відповідачем у справі, оскільки прийняття та звільнення з посади позивача, а також нарахування всіх, виплат, передбачених при звільненні, проводилося саме Херсонським міжшкільним навчально-виробничим комбінатом Херсонської міської ради.

Відповідач Херсонський міжшкільний навчально-виробничий комбінат Херсонської міської ради, наданим йому процесуальним законодавством правом не скористався відзиву на позов у встановлені законом строки не подав. Про причини не вчинення відповідних процесуальних дій суд не повідомив.

ІІІ. Процесуальні дії суду у справі.

Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 19.02.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

17.07.2024 року від представника відповідача Херсонської міської ради Табакар В.С. надійшов відзив на позовну заяву.

27.12.2024 року від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи документів.

10.01.2025 року від позивача через канцелярію суду надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи.

30.05.2025 року від представника відповідача Херсонської міської ради надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи.

04.12.2025 року від представника відповідача Херсонської міської ради через канцелярію суду надійшла заява про розгляд та вирішення справи на підставі раніше поданого відзиву на позовну заяву.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

Відповідач - Херсонський міжшкільний навчально-виробничий комбінат Херсонської міської ради у встановлений в ухвалі суду від 19.02.2024 року 15-денний строк з дня отримання ухвали правом на подачу відзиву не скористався.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до ч. 8 ст. 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ними обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались.

ІІІ. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин.

Судом встановлено, що з 01.02.2022 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду методиста Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради на період відсутності основного працівника, з тривалістю робочого тижня 20 год. 00 хв., з надбавкою за престижність праці 20% та надбавкою за вислугу років 10%, що підтверджується наказом (розпорядженням) № 06-К від 31.01.2022, виданим та підписаним керівником підприємства(установи, організації) ОСОБА_4 Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради.

ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 28 червня 2022 року, що підтверджується наказом директора Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради № 47-К від 14.06.2022. Зазначеним наказом було доручено головному бухгалтеру ОСОБА_2 провести відповідні розрахунки та виплати позивачу в червні 2022 року (за можливістю, зважаючи на специфіку роботи в період воєнного стану), а також виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 01.02.2022 по 28.06.2022 за 17 (сімнадцять) календарних днів.

Підстава для звільнення у наказі не зазначено.

Підпис про ознайомлення з наказом ОСОБА_1 відсутній.

Відповідно до Довідки про доходи виданої Директором ХМНВК ХМР Малах Олександром без номеру та дати її видання, ОСОБА_1 дійсно займав посаду методиста в Херсонському міжшкільному навчально-виробничому комбінаті Херсонської міської ради з 01.02.2022 року по 28.06.2022 року за основним місцем роботи, з навантаженням 20 годин на тиждень, з надбавкою за престижність праці 20% та вислугу років 10%.

За цей період ОСОБА_1 : з 01.03 по 31.03 2022 року знаходився у відпустці без збереження заробітної плати(на час карантину ст. 84 КЗпП України(із змінами)) на підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короно вірусної хвороби, з 01.04.2022 року знаходився у відпустці без збереження заробітної плати (на період дії воєнного стану) згідно ч.3 ст. 12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року №2136-ІХ, при звільненні отримав компенсацію за невикористану щорічну відпустку 17(сімнадцять) робочих днів і його дохід за період з 01.02.2022 року по 28.06.2022 року становив всього: 5 811,72 грн., утримано 744,82 грн., видано 5 066,90 грн.

Відповідно до Довідки від 06.02.2024 року виданої АТ КБ «ПриватБанк», клієнт банку на номер рахунку НОМЕР_3 отримував заробітну плату від Херсонський МНВК ХМР 14.07.2022 року у розмірі 177,44 грн.; 10.03.2022 року у розмірі 1 650,00 грн.; 28.02.2022 року у розмірі 1 389,46 грн.; 14.02.2022 року у розмірі 1 850,00 грн.

ІV. Оцінка Суду.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

При вирішенні цивільного спору суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

КЗпП України регулює трудові відносини всіх працівників (ст. 1 КЗпП України).

Ст. 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності.

За статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України, чинного на час спірних правовідносин, передбачено, що під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. У подальшому, воєнний стан неодноразово продовжувався і діє по нині.

Стаття 64 Конституції України передбачає, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40,47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61,62, 63 Конституції України.

Отже, Конституція України надає можливість в умовах воєнного стану встановлювати окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень, зокрема, щодо прав, передбачених статтею 43 Конституцією України, яка гарантує, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

24.03.2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». За статтею 1 вказаний Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору зазначені у статті 36 КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є угода сторін. У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення.

Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.

Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

Отже, чинним законодавством не передбачено обов`язкової письмової форми угоди сторін про припинення трудового договору.

Для оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) необхідно з`ясовувати і доказувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін; чи була згода власника або уповноваженого ним органу на анулювання угоди сторін про припинення трудового договору (постанови Верховного Суду від 31 серпня 2020 року по справі № 359/5905/18 (провадження № 61-22851св19), від 22 грудня 2020 року у справі № 183/7159/18 (провадження №61-9167св20) та постанову Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1269цс16).

Недосягнення сторонами згоди щодо припинення трудового договору та відсутність узгодженої дати звільнення, позбавляє роботодавця права на звільнення працівника за угодою сторін. (така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 06 лютого 2019 року в справі № 816/1389/16 (адміністративне провадження №К/9901/21827/18).

Позивач у позовній заяві стверджує, що заяву про його звільнення за угодою сторін не подавав ні усно, ні у письмовому вигляді, що у свою чергу також підтверджується наказом Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради № 47-К від 14.06.2022 «Про звільнення ОСОБА_1 », який не містить у тексті посилання на таку підставу, як заява ОСОБА_1 , яка могла б свідчити про узгодження працівником підприємства з роботодавцем дати та підстав звільнення.

Суд також враховує, що наказ підписаний директором Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради Євгеном Гіндулліним, у графі «з наказом ознайомлений» наявний підпис лише ОСОБА_3 , яка, згідно з пунктом 3 цього наказу, є головним бухгалтером підприємства та мала провести відповідні розрахунки з працівником при його звільненні. Навпроти ім`я « ОСОБА_5 » підпис працівника відсутній.

Згідно з ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

За обставинами цієї справи доказів того, що ОСОБА_1 висловлено волевиявлення про його звільнення за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України та узгоджено з роботодавцем всі умови звільнення з цих підстав суду не надано. Звільнення працівника з ініціативи власника за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України не допускається.

За встановлених обставин та відсутності заперечень роботодавця проти позову та невиконання ним процесуального обов`язку з доказування правомірності винесення оскаржуваного наказу про звільнення, суд вважає, що звільнення позивача відбулося без законної підстави, що свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника, адже жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для звільнення позивача за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України суду не надано.

З огляду на викладене позовні вимоги в частині поновлення позивача на посаді методиста ХМНВК ХМР є такими, що підлягають задоволенню.

Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом п.п. 3, 9, 13 Постанови пленуму ВСУ №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно з якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000, 00 грн. позивач зазначив, що «відповідач незаконно позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїй сім`ї на життя», а також що «незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань позивача: втрата душевного спокою, перебування у роздратованому стані, позбавлення засобів забезпечення належного рівня життя своїй сім`ї. Всі зазначені моральні страждання, нанесені позивачу незаконними діями відповідача, можуть негативно відобразитись на здоров`ї позивача».

Оцінивши доводи позивача про завдання моральної шкоди та враховуючи усі докази по справі суд приходить до висновку, що неправомірними діями ХМНВК ХМР завдано позивачу моральної шкоди. При цьому стороною відповідача в порядку, визначеному ст. ст. 12, 81 ЦПК України не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні моральної шкоди.

Вирішуючи питання про розмір завданої моральної шкоди, суд виходить із характеру вчинених дій і їх наслідків для ОСОБА_1 , тривалість його страждань і переживань, беззаперечної зміни укладу його життя, оцінивши усі чинники завданої моральної шкоди, виходячи із морально-правових імперативів справедливості, розумності й добросовісності, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 20 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

З огляду на зазначене, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права. Положення частини другої статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обчислення початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.12.2020 року у справі №751/1198/18, від 03.10.2022 року у справі №204/1724/20, від 08.05.2024 року у справі №593/1161/21.

За обставинами цієї справи строк для звернення позивачем до суду обчислюється з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, у даному випадку з дня вручення копії наказу про звільнення або за іншими обставинами відповідно до наявності яких, позивач мав дізнатися про порушення свого права, а тому саме з цієї дати право позивача вважалось би порушеним.

У цій справі позивач зазначає, що за наказом від 14.06.2022 року звільнений із займаної посади з 28.06.2022 року, із наказом про своє звільнення ознайомлений не був при цьому наказ про звільнення до матеріалів позовної заяви прикладає, разом з тим, до суду із позовними вимогами про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди звернувся 14.02.2024 року. У позовній заяві не зазначає коли дізнався про порушення свого трудового права, не повідомляє коли саме він отримав наказ про звільнення, дату ознайомлення. Заяви про поновлення строку звернення до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди не подав.

На підставі викладеного встановивши про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягнення матеріальної шкоди, суд вважає, що до позовних вимог в цій частині належить застосувати строки позовної давності, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Зважаючи на викладене, у задоволенні позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Щодо заявленої позовної вимоги позивача про стягнення з Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради на користь позивача належне, але не сплачене відповідачем грошове забезпечення по 18.07.2022 року у розмірі 13 208,52 грн. суд зазначає наступне.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено право працівника звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, у разі порушення законодавства про оплату праці.

Таким чином, судом встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах з лютого 2022 року по 28 червня 2022 року включно(дата звільнення позивача), з Довідки про доходи виданої Директором ХМНВК ХМР Малах Олександром без номеру та дати її видання, ОСОБА_1 дійсно займав посаду методиста в Херсонському міжшкільному навчально-виробничому комбінаті Херсонської міської ради з 01.02.2022 року по 28.06.2022 року за основним місцем роботи, з навантаженням 20 годин на тиждень, з надбавкою за престижність праці 20% та вислугу років 10%.

За цей період ОСОБА_1 : з 01.03. по 31.03.2022 року знаходився у відпустці без збереження заробітної плати(на час карантину ст. 84 КЗпП України(із змінами)) на підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короно вірусної хвороби, з 01.04.2022 року знаходився у відпустці без збереження заробітної плати (на період дії воєнного стану) згідно ч.3 ст. 12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року №2136-ІХ, при звільненні отримав компенсацію за невикористану щорічну відпустку 17(сімнадцять) робочих днів і його дохід за період з 01.02.2022 року по 28.06.2022 року становив - всього: 5 811,72 грн., утримано 744,82 грн., видано 5 066,90 грн.

Разом з тим, позивач заперечує проти ненарахування йому у означений період заробітної плати та зазначає про не погодження з ним роботодавцем періодів перебування у відпустках без збереження заробітної плати вказуючи на те, що з проханням та відповідною заявою до роботодавця про надання йому відпустки без збереження заробітної плати у такі періоди не звертався, з огляду на що вважає, що за період з березня 2022 року по 18 липня 2022 року у відповідача перед позивачем виникла заборгованість по сплаті заробітної плати у розмірі 13 208,52 грн.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. (ст. 76 ЦПК України).

За встановлених судом обставин справи, та те, що у матеріалах справи відсутні докази, якими б було підтверджено фактичне виконання позивачем покладених на нього обов`язків у період з 01.03.2022 року по 18 липня 2022 року(включно), суд вважає, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі за період по 18.07.2022 року(включно) в сумі 13 208,52 грн. не доведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

При поданні позовної заяви, позивач у позовних вимогах(без окремого клопотання) просив, зобов`язати Херсонський міжшкільний навчально-виробничий комбінат Херсонської міської ради здійснити відповідні розрахунки, необхідні для нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення, включаючи компенсацію за невикористану відпустку, разом з тим, судом в ході розгляду справи встановлено, що до позовної заяви позивачем подано довідку, яка відображає нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення, включаючи компенсацію за невикористану відпустку, з огляду на що суд вважає, означене не підлягає розгляду та вирішенню окремо, оскільки судом вирішено це питання в ході розгляду справи та ухвалення судового рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням викладеного суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

VІ. Заходи забезпечення позову (заяви).

Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися.

VIІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Частиною першою ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з пунктом 1 частини 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Враховуючи, що суд в ході розгляду справи прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, підстави для стягнення з відповідачів судового збору в дохід держави у суду відсутні.

Керуючись ст. ст. 141, 155, 180, 191, 195, 196 СК України, ст. ст. 2, 4, 7, 10, 12, 13, 18, 19, 76, 81, 89, 133, 178, 141, 258, 259, 263, 265, 268, 273, 274, 353-355, 430 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради (, місцезнаходження:73000, м. Херсон, вул. Церковна, буд. 55), Херсонської міської ради Херсонської області (, місцезнаходження: 73000, м. Херсон, проспект Незалежності (колишня назва Ушакова), буд.37) про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ).

Відповідач 1: Херсонський міжшкільний навчально-виробничий комбінат Херсонської міської ради , місцезнаходження: 73000, м. Херсон, вул. Церковна, буд. 55;

Відповідач 2: Херсонська міська рада Херсонської області, , місцезнаходження: 73000, м. Херсон, проспект Незалежності (колишня назва Ушакова), буд. 37).

Повний текст рішення складено 04.12.2025 року.

СуддяЄ. М. Булах