Провадження №2/592/3406/25

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року м.Суми

Ковпаківський районний суд міста Суми у складі: головуючого судді Алфьорова А.М., за участю секретаря Літовченко С.М., представника позивача Управління «Служба у справах дітей» СМР Максименко О.А., відповідача ОСОБА_1 , розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми цивільну справу за позовом Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради в інтересах дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Сумський міський центр соціальних служб про відібрання дітей у матері без позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

Позивач, який діє в інтересах дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідач є одинокою матір`ю ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у відповідності до ч. 1 ст. 135 СК України. Діти в Управлінні «Служба у справах дітей» Сумської міської ради взяті на облік дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у зв`язку з ухиленням матері від виконання своїх обов`язків з виховання дітей. Інформація про факти неналежного виконання матір`ю своїх обов`язків з виховання дітей до Управління «Служба у справах дітей» СМР неодноразово надходила від родичів дітей, сусідів та Сумського районного управління поліції. Спеціалістами Управління спільно з працівниками ювенальної превенції відділу поліції 12.08.2025 р. обстежені умови проживання за місцем проживання: АДРЕСА_1 . Сім`я проживає в однокімнатній квартирі, власником якої є бабуся ОСОБА_4 . Під час обстеження відповідач перебувала вдома з донькою ОСОБА_2 , яка повідомила, що остання перебуває більше часу у бабусі ОСОБА_5 . ОСОБА_3 перебуває у родині родичів ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач проживає разом з ОСОБА_7 . Зі слів ОСОБА_2 , відповідач разом із співмешканцем часто розпивають спиртні напої, відбуваються сварки, виклики поліції, вчиняється домашнє насильство відносно відповідача, внаслідок чого ОСОБА_1 не перебуває по декілька днів. Вказана поведінка відповідача стала підставою, що ОСОБА_3 на початку липня 2025 р. ОСОБА_2 разом з ОСОБА_5 відвезли до бабусі ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , а потім ОСОБА_6 за проханням бабусі через погіршення її стану здоров`я, забрала дитину до себе. Відповідач ОСОБА_1 за час перебування доньки у ОСОБА_6 жодного разу не відвідувала, коштів на утримання доньки не надавала. При повторній перевірці стану виконання умов проживання та утримання ОСОБА_2 , працівниками поліції 28.05.2025 р. знову було виявлено, що ОСОБА_2 вдома не перебуває, відповідач ОСОБА_1 на зв`язок не виходить. Після встановлення місця перебування ОСОБА_2 було вирішено останню помістити до КНП СОР «Обласна дитяча клінічна лікарня» для обстеження та вирішення подальшого її влаштування. Відповідно до наказу від 02.09.2025 р. № 52 «Про тимчасове влаштування ОСОБА_2 у сім`ю ОСОБА_8 » Управління «Служба у справах дітей» СМР Петренко А.І. тимчасово влаштована у сім`ю повнолітньої сестри ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_4 , де перебуває і на даний час. Згідно наказу від 09.09.2025 р. № 54 «Про тимчасове влаштування ОСОБА_3 у сім`ю ОСОБА_6 » ОСОБА_3 тимчасово влаштована у сім`ї родичів ОСОБА_6 , яка неодноразово забирала ОСОБА_3 до своєї сім`ї. З відповідачем були проведені профілактично-виховні бесіди щодо відповідального виконання батьківських обов`язків, було рекомендовано змінити свою поведінку на кращу, вести здоровий спосіб життя, не зловживати спиртними напоями, поліпшити умови проживання, мати постійний дохід для забезпечення потреб дітей. За час перебування дітей у сім`ях родичів ОСОБА_1 не порушувала питання про повернення їх в сім`ю, жодного разу не відвідала, кошти на утримання не надавала, з дітьми майже не спілкується. Отже, вищевказані факти свідчать про те, що мати не виявляє певного бажання, свідомо уникає можливості забрати дітей додому, нехтує своїми обов`язками з виховання дітей. Просить суд: відібрати дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без позбавлення батьківських прав; стягувати з відповідача аліменти на особистий рахунок дітей аліменти у розмірі 1/3 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви і до досягнення дітьми повноліття.

У судовому засіданні представник позивача Управління «Служба у справах дітей» СМР Максименко О.А. позов підтримала, просила задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала.

Представник третьої особи Сумський міський центр соціальних служб у судове засідання не з`явився.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_8 зазначила, що є донькою відповідача ОСОБА_1 , проживає окремо за адресою: АДРЕСА_4 . Сестра ОСОБА_2 проживає разом з нею з 03.09.2025 р., забезпечена всім необхідним для життя та навчання, відносини між ними добрі, є порозуміння. Мати ОСОБА_1 свою поведінку по відношенню до дітей не змінила, вживає алкогольні напої, вдома не проживає, матеріальної допомоги доньці ОСОБА_2 не надає, продуктами харчування не забезпечує, про стан здоров`я ОСОБА_9 зовсім не піклується. Тобто відповідач ОСОБА_1 зовсім ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

Допитана у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_6 пояснила, що є дружиною брата відповідача ОСОБА_1 . З 25.07.2025 р. ОСОБА_3 проживає у їхній сім`ї за адресою: АДРЕСА_2 . Дитину вони забирають неодноразово, відповідач ОСОБА_1 допомоги доньці не надає, не провідує.

Заслухавши думки сторін, пояснення свідків, дослідивши докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 від 11.11.2014 р. та свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 від 16.11.2022 р.

З матеріалів справи вбачається, що діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебувають на обліку дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у зв`язку з ухиленням матері ОСОБА_1 від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, що підтверджується наказом від 21.08.2025 р. № 65 та наказом від 09.09.2025 р. № 68 «Про взяття на облік ОСОБА_2 та ОСОБА_3 » Управління «Служба у справах дітей» СМР.

Крім того, діти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тимчасово влаштовані в сім`ю ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , що підтверджується наказом від 02.09.2025 р. № 52 та наказом від 09.09.2025 р. № 54 «Про тимчасове влаштування ОСОБА_2 у сім`ю ОСОБА_8 » та «Про тимчасове влаштування ОСОБА_3 у сім`ю ОСОБА_6 » Управління «Служба у справах дітей» СМР.

Щодо відібрання дітей без позбавлення батьківських прав.

Згідно з ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 1, ч. 5 ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї; ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній

для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У ч. 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно з п. п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України).

Основні підстави для відібрання дитини зазначені у ч. 1 ст. 164 СК України.

Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.

Суд, досліджуючи обставини справи та встановлюючи наявність підстав для відібрання дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від матері ОСОБА_1 без позбавлення останньої батьківських прав виходить із доведеності Управлінням «Служба у справах дітей» СМР факту того, що ОСОБА_1 нехтує своїми батьківськими обов`язками відносно доньок, не забезпечує їм сталі умови для проживання, навчання, утримання, зловживає спиртними напоями, що є наслідком перебування дітей на обліку, як таких, що перебувають у складних життєвих обставинах.

Вказані обставини були також підтверджені у судовому засіданні свідками.

Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради № 789-X11 від 27 лютого 1991 року, в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Таким чином, суд приходить до переконання про необхідність відібрання дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 від матері ОСОБА_1 без позбавлення останньої батьківських прав, оскільки така міра відповідає найкращим інтересам дітей.

Тлумачення ст. 4, ч. 1 ст. 170 СК України дає змогу дійти висновку про те, що у разі неможливості (у тому числі, на час пред`явлення позову і вирішення справи) передати дитину родичам, то дитина передається органу опіки та піклування для вжиття заходів щодо захисту особистих та майнових прав дитини й забезпечення тимчасового влаштування дитини.

Зазначене повністю узгоджується із положеннями ч. 4 та ч. 5 ст. 167 СК України згідно з якими, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим; якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд керується інтересами дитини (ч. 3 ст. 170 СК України).

Щодо стягнення аліментів на утримання дітей.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

У ст. 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

При задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (ч. 4 ст. 170 СК України).

Визначаючи розмір аліментів на утримання дитини, суд зобов`язаний врахувати всі обставини, зазначені в ч. 1 ст. 182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

За положеннями ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Оскільки відповідач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до ч. 4 ст. 170 Сімейного кодексу України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на особистий рахунок дітей аліменти у розмірі 1/3 частки її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду і до досягнення дітьми повноліття.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради в інтересах дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Сумський міський центр соціальних служб про відібрання дітей у матері без позбавлення батьківських прав задовольнити.

Відібрати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без позбавлення батьківських прав.

Стягувати з ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ) на особистий рахунок дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти у розмірі 1/3 частки її заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання заяви до суду 29.09.2025 р. і до досягнення дітьми повноліття.

Органу опіки та піклування Сумської міської ради вирішити питання подальшого влаштування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення може бути оскаржене до Сумського апеляційного суду через Ковпаківський районний суд м. Суми шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Андрій АЛФЬОРОВ