РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року

м. Рівне

Справа № 557/431/24

Провадження № 22-ц/4815/1422/25

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Шимківа С.С.,

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Ковальчук Л.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 18 серпня 2025 року (ухвалене у складі судді Тишкуна П.В.) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом,

в с т а н о в и в :

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Гощанського районного суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житлом.

Позов обґрунтовувала тим, що згідно розпорядження Тучинського дослідного господарства (Шубківське) Гощанського району Рівненської області від 23 грудня 1996 року №10 видано свідоцтво про право власності на житло від 23 грудня 1996 року, яке посвідчує, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності, зокрема по 1/6 частці ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Квартира зареєстрована у Рівненському ОБТІ та записана у реєстрову книгу №2-185-421. Загальна площа квартири 63,2 кв.м.

Пояснювала, що ОСОБА_4 і ОСОБА_2 її батьки, а ОСОБА_3 брат, ОСОБА_8 , ОСОБА_9 сестри.

У зв`язку з укладенням шлюбу позивачкою змінено прізвище на ОСОБА_10 , що стверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 .

Відповідачі-мати та брат, заперечують її право спільної часткової власності на вказане житло, не допускають у квартиру та не дають можливості користуватися нею. Ключі від замків вхідних дверей не надають.

Вказувала, що є матір`ю двох неповнолітніх дітей, має потребу у користуванні саме спірним житлом, оскільки дитина відвідує дитячий садочок, що розташований неподалік квартири, належної їй на праві спільної часткової власності. Вирішити питання через органи поліції не можливо, тому їй було рекомендовано звернутися з позовом до суду.

Діями відповідачів порушуються її права як власника житла, що суперечить Конституції України, нормам Цивільного кодексу України і її порушене право підлягає захисту в судовому порядку шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_2 , зобов`язавши відповідачів надати їй ключі від вхідних дверей зазначеного житла.

Просила суд зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути та не чинити перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом надання постійного безперешкодного доступу до даного житлового приміщення та надати дублікати ключів від вхідних дверей квартири.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 18 серпня 2025 року задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод.

Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 усунути та не чинити перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_2 шляхом надання постійного безперешкодного доступу до вказаного житлового приміщення та надати дублікати ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_2 .

Стягнуто з відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 1211 (одну тисячу дві одинадцять двадцять) гривень 20 коп. по 605 (шістсот п`ять) гривень 60 коп. з кожного.

Рішення мотивовано наявністю правових підстав для задоволення вимоги про усунення ОСОБА_1 перешкод у користуванні спільною квартирою та похідної вимоги про надання ключів від вхідних дверей до квартири.

Не погоджуючись із рішенням місцевого суду, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

У поданій апеляційній скарзі зазначає, що вона заперечує проти вселення позивача ОСОБА_1 до квартири. Позивач ОСОБА_1 має власне житло (будинок) на праві приватної власності в АДРЕСА_3 . Цей будинок вона купила для позивачки ще у 2010 році. Дочка ОСОБА_11 туди переселилася разом із сім`єю і там живе з того часу. Тоді вся сім`я домовилася, що ОСОБА_11 отримує окремий будинок, переселяється, а інші члени сім`ї залишаються в квартирі і що дочка ОСОБА_1 більше не буде претендувати на квартиру. Вона погодилася на це і добровільно переселилась в будинок АДРЕСА_3 .

Своїм фактом виселення (та зняття з реєстрації), позивач ОСОБА_1 добровільно припинила користуватись житлом в квартирі АДРЕСА_2 .

Зазначає, що питання користування житлом, яке перебуває у спільній частковій власності і належить 6 (шістьом) особам, може вирішуватись лише за згодою інших 5 (п`яти) осіб щодо позивача ОСОБА_1 .

Просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

22 жовтня 2025 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому покликається на законність рішення суду.

Вказує, що матеріалами справи доведено, що у спірній квартирі проживають відповідачі і саме вони, а не інші співвласники, чинять їй перешкоди у користуванні житлом. Тому позов пред`явлений саме до ОСОБА_2 та до ОСОБА_3 .

Наявність у неї іншого житла не є перешкодою для користування спірною квартирою.

Просить про залишення рішення без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 1/6 частина квартира, за адресою: АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками квартири є: ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23.12.1996 року (а.с. 7).

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , ОСОБА_7 після реєстрації шлюбу 08.08.2018 року змінила прізвище на " ОСОБА_10 " (а.с. 5).

ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_3 разом з малолітніми дітьми: сином ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , донькою ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується довідкою Гощанської селищної ради №845 від 14.12.2023 року та витягом про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 10.12.2023 року. Даний будинок належить їй на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 19.10.2020 року.

Відповідач ОСОБА_2 заперечує проти вселення ОСОБА_1 до квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у якій вона проживає разом з ОСОБА_3 , про що нею підтверджено як у суді першої так і її представником у суді апеляційної інстанції.

З метою усунення перешкод у користуванні ОСОБА_1 належного їй на праві власності майна квартири за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка звернулася з вказаним позовом до суду.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина 2 статті 386 ЦК України).

З технічного паспорту квартири АДРЕСА_2 вбачається, що загальна площа її становить 63,2 кв.м, житлова(основна) -37,1 кв.м., допоміжна (підсобна) 24,7 кв.м. та 1,4 кв.м. літніх неопалювальних приміщень (балкон, лоджія). Квартира складається з трьох житлових кімнат площею, 16.9 кв.м., 12.9 кв.м та 7.3 кв.м, коридору 12.3 кв.м., кухні 8.7 кв.м.,ванної 2.5 кв.м., туалету 1.2 кв.м., лоджії 1.4 кв.м.

Оскільки житлова площа квартири складає 37,1 кв.м, у її складі є три житлові кімнати, за умови фактичного проживання у квартирі лише двох власників, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивачу фактично може бути виділено у користування ізольовану житлову кімнату, площею наближеною до її ідеальної частки.

Зібраними у справі доказами підтверджується факт вчинення відповідачами перешкод у користуванні ОСОБА_1 належним їй на праві власності майном, тому місцевим судом правомірно задоволено позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою та надання ключів від вхідних дверей до квартири підлягають до задоволення.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона, згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 18 серпня 2025 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя Шимків С.С.

Судді: Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.