ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 грудня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 728/1601/23

Головуючий у першій інстанції Лобода Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1569/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Бахмацька державна нотаріальна контора,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 17 липня 2025 року (місце ухвалення м. Бахмач) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання угоди недійсною та визнання права власності на 1/2 частину будинковолодіння,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання угоди недійсною та визнання права власності на 1/2 частину будинковолодіння. В обґрунтування позову посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його дружина та мати відповідачів ОСОБА_5 , з якою ним у період шлюбу було придбано нерухомість в АДРЕСА_1 .

Як вказує позивач, після смерті ОСОБА_5 він вирішив відмовитись від своєї частини спадщини на користь відповідачів, у нотаріальній конторі він фактично знаходився у коридорі, до нотаріуса у кабінет не заходив, діти винесли йому на підпис документ та пояснили, що це заява про відмову від частки у спадщині, яку він підписав.

Також зазначає, що документи на будинок відповідачі забрали собі та він продовжував проживати у спірному будинку і згодом запросив до себе проживати ОСОБА_6 та мав намір з нею одружитися, проте коли про це дізналися відповідачі, то приблизно у 2009-2010 роках почали негативно ставитись до ОСОБА_6 , заперечували її право на проживання у будинку, вказавши, що весь дім належить їм, але згодом переїхали проживати в с. Стрільники.

При цьому, позивач посилається, що продовжував доглядати за будинком в м. Бахмач, проводив роботи по газифікації, водопостачанню, оплачував комунальні послуги, а про те, що він не має жодних прав на будинок він дізнався наприкінці квітня 2023 року, коли в черговий раз навідався до будинку та зустрів там ОСОБА_3 , який у категоричній формі заборонив йому приходити у будинок, заявивши, що його майна у будинку не має.

Тому, як стверджує позивач, він звернувся до нотаріальної контори та до відповідачів з приводу роз`яснення даного питання, проте жодних правовстановлюючих документів стосовно себе від них не отримав і за захистом свої прав звернувся до суду з даним позовом.

Також за доводами позову, позивачу стало відомо, що на підставі його заяви про відмову від частини спадщини та від належної йому 1/2 частини будинку з надвірними будівлями та спорудами, яка, на переконання заявника, є сфальсифікована, відповідачі у рівних частинах, по 1/3 кожен, набули право власності на житловий будинок в АДРЕСА_2 , про що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 20.03.2003 №711.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 просив визнати недійним правочин його відмови від належної йому 1/2 частини спільного з ОСОБА_5 будинку, вчинений внаслідок помилки (омани), повернувши сторони до попереднього стану шляхом скасування свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.03.2003, зареєстрованого в державному реєстрі за №711 та визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку та надвірних будівель, що розташовані в АДРЕСА_1 .

Рішенням Бахмацького районного суду від 17.07.2025 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання угоди недійсною та визнання права власності на 1/2 частину будинковолодіння, відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу 5000,00 грн.

Рішення суду обґрунтовано тим, що враховуючи встановлені обставини справи, докази та висновок почеркознавчої експертизи, суд дійшов висновку, що право позивача було порушене у 2002 році і може бути захищене та відновлене в обраний ним спосіб. Разом з тим, за висновком суду, позов поданий з пропуском строку позовної давності, який сплинув до введення в Україні карантинних обмежень та воєнного стану, тому враховуючи подання заяви про застосування строку позовної давності та відсутность заяви позивача про його поновлення із зазначенням відповідних доказів поважності причин її пропуску, дійшов висновку про наявність підстав для відмови у позові.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Бахмацького районного суду від 17.07.2025 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

За доводами апеляційної скарги рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим внаслідок неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильності дослідження та оцінці доказів.

В обґрунтування доводів скарги, заявник посилається, що судом першої інстанції при прийнятті рішення не було враховано, що одним із проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством, як однією з його форм, а включає інші соціальні регулятори, зокрема, справедливість є вирішальною у визначенні регулятора суспільних відносин.

Вказує, що відповідачі є його дітьми і за час проживання з покійною дружиною було придбано різне майно, в тому числі і спірний житловий будинок, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його дружини він прийняв спадщину 1/2 частину спірного житлового будинку шляхом фактичного вступу в управління і володіння спадковим майном, а іншу частину прийняли його діти у рівних частках.

Проте, як зазначає заявник, ним була підписана сфальсифікована заява про відмову від спадщини після смерті дружини на користь дітей, що підтверджується висновком експерта від 13.03.2024.

Також, в апеляційній скарзі заявник наголошує на неправильність дій нотаріуса, на що суд першої інстанції не звернув уваги та ухвалив рішення, яким прирівняв нотаріальну дію до цивільно-правової угоди.

Заявник стверджує, що твердження відповідачів та свідків про те, що згода на відмову від спадщини після смерті дружини і відмова від частини спільного сумісного майна була ним надана добровільно є необґрунтованими, оскільки факт фальсифікації угоди підтверджується висновком експерта. Тому вважає, що всі документи, які були надані нотаріусу та які містять його підпис, повинні бути визнані нікчемними.

Крім того, заявник не погоджується з висновком суду про пропуск ним строку позовної давності.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

У поданому відзиві представник ОСОБА_3 адвокат Ковалюх В.М. просить відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Бахмацького районного суду від 17.07.2025 без змін. В обґрунтування посилається, що заявником не надано належних доказів причин пропуску строку позовної давності та позивач не просив його поновити, а посилання заявника, що угода укладена внаслідок обману, насильства, погрози та вкрай на невигідних умовах є необґрунтованими, оскільки у позові та в уточненій позовній заяві позивач вказував, що угода була укладена внаслідок помилки, що має суттєве значення. Також зазначає, що позивач не заявляв позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.03.2003, за яким відповідачі у справі є власниками спірного житлового будинку.

Відзив на апеляційну скаргу іншими учасниками справи до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 4 статті 376 ЦПК України передбачено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Судом по справі встановлено, що з 1982 року зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 (а.с.7-8 т. 1).

Позивач ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 1966 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 9 т. 1).

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_5 на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 23.11.1970 набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 , який був збудований у 1973 році (а.с. 104 -106 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (дружина позивача та мати відповідачів) померла, що підтверджується відповідними копіями свідоцтва про смерть та свідоцтвами про народження ( а.с. 10, 101 - 103 зворот т. 1).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, у тому числі на належну їй 1/2 частину житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_2 .

Згідно з наявною в матеріалах справи копією спадкової справи № 96/2003, яка заведена Бахмацькою районною державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_5 , із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулися ОСОБА_3 (26.02.2003) та ОСОБА_4 , яка також діяла за довіреністю від імені ОСОБА_2 (25.02.2003) (а.с.98, 99, 110 т. 1).

Також у матеріалах спадкової справи наявна заява №108 від 17.02.2003, подана від імені ОСОБА_1 , у якій він повідомляє, що є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_5 і відмовляється від належної йому частки у спадковому майні померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 та від частки у спільному майні, набутому за час шлюбу, на користь дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.100 т. 1).

За матеріалами справи, 20.03.2003 Бахмацькою державною нотаріальною конторою видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за №1-711 і згідно з яким спадкоємцями майна після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , є дочка ОСОБА_4 , син ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 в рівних частинах. Спадкове майно, на яке видане свідоцтво, складається із жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_4 , грошових збережень з відповідними процентами, компенсаційних сертифікатів, компенсаційних рахунків, що знаходяться в Бахмацькому ощадному банку № 3049 на рахунку № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 та належало померлій на підставі ощадних книжок вищевказаного банку та гаража, що знаходиться в АДРЕСА_4 (а.с.110 зворот т. 1).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 06.10.2023, право власності на об`єкт нерухомості будинок, розташований в АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину №1-711 від 20.03.2003, виданого Бахмацькою державною нотаріальною конторою, в рівних частинах, по 1/3, зареєстровано за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.96 т. 1).

Відповідно Додатку до розпорядження Бахмацького міського голови № 110 від 07.12.2015, 3-й пров.Тельмана був перейменований на АДРЕСА_1 (а.с.18 т. 1).

Також судом встановлено, що 01.06.2023 ОСОБА_1 звернувся із заявами до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , в яких зазначив, що під час оформлення спадкових прав після смерті ОСОБА_5 він відмовився від своєї частки у спадщині, однак жодним чином не відчужував своєї частини майна і звернувся до кожного з проханням направити йому копії правовстановлюючих документів на володіння їх частками будинку АДРЕСА_1 (а.с.11-13 т. 1).

Крім того, у заяві від 26.05.2023 ОСОБА_1 звертався до АТ «Чернігівгаз» з приводу надання інформації щодо його правовідносин з вказаним товариством, укладення договору у 2003-2004 роках та щодо сплати ним коштів за користування газом, на яку отримав відповідь від 02.06.2023 №140-Лв-7560-0623 (а.с.14, 19-26 т. 1).

З рахунку за розподіл (доставку) природного газу за жовтень 2022 року за адресою АДРЕСА_1 вбачається, що він оформлений на ім`я ОСОБА_1 (т.1 а.с.17).

У повідомленні Бахмацької державної нотаріальної контори від 16.05.2023 №566/02-14 ОСОБА_1 роз`яснено, що спадкова справа після смерті ОСОБА_5 передана на зберігання до державного нотаріального архіву Чернігівської області і у разі порушення його права на отримання свідоцтва про право власності на майно, яке було придбане під час шлюбу із спадкодавцем, він може звернутися до суду (а.с.15 т. 1).

Під час розгляду справи, ухвалою Бахмацького районного суду від 30.11.2023 у справі була призначена судова почеркознавча експертиза (а.с. 158-159 т. 1).

Згідно з висновком експерта від 13.03.2024 №СЕ-19/125-24/31-ПЧ підпис під заявою у графі «Підпис» у заяві про відмову від спадщини за №108 у спадковій справі №96 від 17.02.2003, поданої до Бахмацької державної нотаріальної контори громадянином ОСОБА_1 , виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою; досліджувані рукописні записи, розміщені з лицевої та зворотної сторін у заяві про відмову від спадщини за №108 у спадковій справі №96 від 17.02.2003, поданої до Бахмацької державної нотаріальної контори громадянином ОСОБА_1 , виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою; даний текст заяви виконаний іншою особою; підпис у заяві від імені ОСОБА_1 виконаний іншою особою (а.с.211- 222 т. 1).

Звертаючись до суду з позовом про визнання угоди недійсною та визнання права власності на 1/2 частину будинковолодіння, ОСОБА_1 посилався на те, що заява, яка подана до нотаріуса в частині відмови від належної йому частини спільного сумісного майна та про відмову від частини спадщини після смерті ОСОБА_5 , ним не підписувалась, від своєї частини спільного сумісного майна не відмовлявся, з нотаріусом з цього приводу не спілкувався, тому вважає, що така заява підлягає визнанню недійсною.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до висновку, що враховуючи встановлені обставини справи, докази та висновок почеркознавчої експертизи, право позивача було порушене у 2002 році і може бути захищене та відновлене в обраний ним спосіб. Разом з тим, за висновком суду, позов поданий з пропуском строку позовної давності, який сплинув до введення в Україні карантинних обмежень та воєнного стану, тому враховуючи подання заяви про застосування строку позовної давності та відсутность заяви позивача про його поновлення із зазначенням відповідних доказів поважності причин її пропуску, дійшов висновку про наявність підстав для відмови у позові.

Проте, повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд не може, оскільки до висновку про відмову у задоволенні вимог суд першої інстанції прийшов з помилкових мотивів, враховуючи наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Норми закону полягають в наступному: жити чесно, не ображати інших, кожному віддавати по заслугах. Змусити жити за принципами навряд чи можливо. Але коли виникає судовий спір, то учасники цивільного обороту мають розуміти, що їх дії (бездіяльність) чи правочини можуть бути піддані оцінці крізь призму справедливості, розумності, добросовісності (постанова Верховного Суду у від 14 травня 2024 року в справі № 357/13500/18 (провадження № 61-3809св24), постанова Верховного Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21 (провадження № 61-2058сво23)).

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 519/2-5034/11).

Слід розмежовувати матеріальну та процесуальну добру совість як за сферою застосування, так і наслідками. Матеріальна добра совість регулюється, зокрема, пунктом 6 статті 3 ЦК України, а процесуальна, зокрема, статтею 44 ЦПК України.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України).

Процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними.

Добрасовість - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21).

З урахуванням того, що норми цивільного законодавства мають застосовуватися із врахуванням добросовісності, то принцип доброї совісті не може бути обмежений певною сферою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 463/13099/21, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 вересня 2024 року у справі № 466/3398/21).

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України).

Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (постанова Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 303/2983/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22).

Автономія волі та приватний інтерес є «підвалинами» сучасного приватного права. Завдання приватного права полягає у «напрацюванні» таких правил, які максимальною мірою забезпечують автономію волі та реалізацію приватного інтересу кожної особи, без порушення прав і інтересів інших осіб (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2024 року у справі № 601/1396/21).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України).

Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини, згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном, одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків) (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22).

Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору (постанова Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 357/15284/18, постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22).

Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності (частина перша статті 347 ЦК України).

Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства (частина третя статті 12 ЦК України).

Апеляційний суд ваховує, що доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), є проявом принципу доброї совісті та базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права (DCFR) вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17).

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Якщо особа, яка має право на оспорення документу (наприклад, свідоцтва про право на спадщину) чи юридичного факту (зокрема, правочину, договору, рішення органу юридичної особи), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що не буде реалізовувати своє право на оспорення, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право на оспорення суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц).

Якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності), висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від права власності, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права (постанова Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 126/2200/20).

Враховуючи викладене, проявом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є те, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

У випадку, якщо особа добровільно відмовилася від видачі свідоцтва про права на частку в праві спільної сумісної власності, а у подальшому змінила своє рішення та звертається із заявою про видачу такого свідоцтвата про оспорення свідоцтва про право на спадщину, в яке включено таке майно, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Згідно з положеннями ч.1 ст.529 ЦК УРСР у редакції станом на час смерті ОСОБА_5 та виникнення правовідносин між сторонами, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Положеннями статті 553 ЦК УРСР, у редакції станом на час виникнення правовідносин між сторонами, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь із спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Виходячи із статті 560 ЦК УРСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержатти в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

Положеннями п.4 Перехідних положення Цивільного кодексу України від 16.01.2003 визначено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Права та обов`язки сторін у даній справі виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, але продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ч.1-3 ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Отже, перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що у заяві від 17.02.2003 позивач ОСОБА_1 чітко та зрозуміло повідомив про те, що «він, ОСОБА_1 , спадкоємець за законом, відмовляється від належної йому частки в спадковому майні померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 дружини ОСОБА_5 та від частки в спільному майні, набутому за час шлюбу на користь дітей спадкодавця ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 », тобто, зі змісту цієї заяви однозначно вбачається і додатковому тлумаченню не підлягає, що ОСОБА_1 свідомо заявив нотаріусу про те, що не претендує на свою частку у спільному майні та не заперечує проти отримання спадщини за законом спадкоємцями ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , тобто, позивач ОСОБА_1 остаточно визначився зі своєю позицією щодо свого права у майні та прав спадкоємців, тому з метою правового визначення правового режиму спадкового майна, спільного майна та спадкових прав спадкоємців 20.03.2003 нотаріусом було видано ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом, що відповідало внутрішній волі цих осіб та змісту поданих ними заяв.

Вказані обставини особито позивач ОСОБА_1 підтвердив під час розгляду справи судом апеляційної інстанції, та повідомив, що після оформлення будинку на дітей продовжує користуватись вказаним будинком, здійснюює за ним догляд, проте на даний час проживає у с. Стрільники, спору щодо будинку у нього з дітьми, які прийняли спадщину, не має, проте він вважає, що частина будинку, яка йому належала під час перебування у шлюбі з дружиною, має належати йому. Всі документи на будинок знаходяться у відповідачів, він зареєстрований у спірному будинку, він звертався щодо переоформлення його частини у 2023 році, але відповідачі не вчинили жодних дій. На даний час в будинку ніхто не проживає, він має ключі, але фактично проживає у будинку жінки, з якою співмешкає у с. Стрільники. Також ОСОБА_1 пояснив, що він надавав згоду на оформлення будинку на дітей, оскільки так бажала померла дружина, проте спір щодо частини будинку, яка належить йому, підлягає вирішенню судом, враховуючи, що він не підписував заяви, що також підтвердила експертиза, але не заперечує, що надавав згоду на оформлення будинку на дітей. До правоохоронних органів він не звертався, оскільки подав позов до суду.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в судовому засіданні підтвердили обставини, які пояснив позивач ОСОБА_1 , та вважали, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог, оскільки вони опікуються батьком, спілкуються, він відвідує дітей за місцем іх проживання, про обставини оформлення будинку вцілому йому було відомо під час оформлення спадщини, він відмовився від прийняття спадщини після смерті дружини та наполягав на оформленні всього будинку на трьох дітей. В будинку на даний час ніхто не проживає, батько може користуватись будинком, але проживає у селі у співмешканки.

Апеляційний суд враховує, що Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 4 листопада 2024 р. N 532/1550/23; N 61-4145сво24 (із змінами і доповненнями, внесеними постановою Верховного Суду від 9 грудня 2024 року) висловила висновки, що проявом доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) є те, що якщо особа, яка має суб`єктивне право (наприклад, право власності, право на частку в спільній власності), добровільно висловила безпосередньо або своєю поведінкою дала зрозуміти, що відмовляється від належного їй майнового права, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Звернення ОСОБА_1 01.07.2023 до відповідачів та Бахмацької державної нотаріальної контори із заявами, в яких посилається на те, що подана заява про відмову від спадщини та частки у спільному майні подружжя ним не підписувалась особисто, після подачі позивачем 17.02.2003 заяви про те, що на виділ частки в спільному майні подружжя та на обов`язкову частку після смерті ОСОБА_5 він не претендує і не заперечує, щоб свідоцтва про право на спадщину були видані на ім`я ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , про що він повідомляв у приміщенні нотаільної контори, та підтвердив під час пояснень у суді першої та апеляційної інстанції, свідчать про суперечливу поведінку позивача ОСОБА_1 , яка базується на тому, що ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці, в основі якої лежить принцип добросовісності. Крім цього, за матеріалами справи, такі дії позивача вчинені з метою створити підстави для звернення до суду з даним позовом, оскільки з часу оформлення будинку на відповідачів, позивачем не повідомлялось про порушення його права на користування спірним будинком, позивач не позбавлений такого права і на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, оскільки повідомив, що доглядає за будинком, але проживає у селі у співмешканки.

Апеляційний суд враховує, що особа, яка мала право на частку в спільній власності та обов`язкову частку в спадщині ( ОСОБА_1 ), добровільно висловила як прямо (у заяві від 17.02.2003) про відмову від спадщини, що не заперечував у суді апеляційної інстанції, так і своєю подальшою поведінкою протягом більше двадцяти років дала зрозуміти, що відмовляється від належних їй майнових прав, оскіли не звертався за оформеленнням частки у спільному майні подружжя, хоча усвідомлював наявність такої частки, як на час оформлення спадщини, так і на час розгляду справи у суді, про що повідомляв під час розгляду справи, враховуючи також, що сторони повідомили про підтримання родинних відносин, надання взаємної допомоги. Тому поведінка позивача суперечить добрій совісті, оскільки не відповідає попереднім заявам та поведінці, а інші суб`єкти розумно покладалися на них.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що майнові права позивача припинилися, враховуючи також, що позивач звертався до Бахмацької державної нотаріальної контори Чернігівської області не з метою отримання права на майно, яке було придбано за час шлюбу зі спадкодавцем, а щодо розподілу спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 дружини ОСОБА_5 , що свідчить про обізнаність позивача про оформлення будинку вцілому на відповідачів, як спадкового майна, отже порушення прав позивача обумовлено його поведінкою вчиненою під час оформлення саме спадкового майна, внаслідок дій якого не було заявлено вимог про оформлення частки у спільному майні подружжя.

За матеріалами справи, позивач ОСОБА_1 , як за життя спадкодавця ОСОБА_5 не заявив про своє право на частку майна, придбаного у шлюбі, так і після смерті спадкодавця ОСОБА_5 позивач ОСОБА_1 у встановлений законом строк з дня, коли дізнався про наявність свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне майно, не заявив спадкоємцям про своє право на спірне майно. Спадкоємці ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 отримали свідоцтво про право власності за законом на спірне майно, яке за життя належало спадкодавцю ОСОБА_5 , з врахуванням поданої позивачем заяви про відмову від своїх спадкових прав, законно з дотриманням вимог чинного законодавства, право спадкодавців на це майно ніким не було оспорено, дії нотаріуса не були оскаржені позивачем. Тому апеляційний суд приходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову з викладених підстав, оскільки майнові права позивача припинились шляхом добровільного висловлення безпосередньо та своє поведінкою те, що він відмовляється від належного йому майнового права та є таким, що пов`язаний своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередні поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог і посилання в апеляційній скарзі на наявність висновку судової почеркознавчої експертизи, якою встановлено, що заяву про відмову від спадщини та частини спільного майна позивачем не підписувалась.

Судом апеляційної інстанції враховано, що встановлені судом першої інстанції обставини, а саме, щодо надання згоди на оформлення спадщини на відповідачів, та відмова від частини спадщини, і на час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не заперечується позивачем.

Не оспорюється ОСОБА_1 правомірність оформленння 1/2 частини будинку, яка є спадковим майном, на відповідачів, право на частку якої він мав, враховуючи подання лише однієї заяви (а.с. 122 т. 1), як щодо спадкового майна, так і щодо спільного майна подружжа, яка і була предметом дослідження експертизи від 13.03.2024 №СЕ-19/125-24/31-ПЧ (а.с.211- 222 т. 1).

З врахуванням викладеного та враховуючи мотиви відмови викладені у цій постанові, доводи про не врахування судом першої інстанції висновків експертизи, не є такими, що за наявності такого доказу, дають обґрунтовані підстави для задоволення позовних вимог.

Отже, у випадку, якщо особа добровільно відмовилася від видачі свідоцтва про права на частку в праві спільної сумісної власності, а у подальшому змінила своє рішення та звертається із заявою про видачу такого свідоцтва та про оспорення свідоцтва про право на спадщину, в яке включено таке майно, то така особа пов`язана своїм рішенням і не вправі його змінити згодом. Спроба особи згодом здійснити суб`єктивне право суперечитиме попередній поведінці такої особи і має призводити до припинення зазначеного права.

Суд першої інстанції викладене залишив поза увагою та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, мотивувавши свої висновки тим, що хоча і позивачем доведено порушення його прав на спірне майно, проте у зв`язку з пропуском строку позовної давності позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (пункт 2 частини першої статті 374 ЦПК України).

З врахуванням викладеного, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виклавши мотиви у редакції цієї постанови.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376 ч. 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 17 липня 2025 року змінити, викласти його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 11.12.2025.

Головуючий Судді: