Провадження № 2-з/756/186/25
Оболонський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2025 року м. Київ

Суддя Оболонського районного суду м. Києва Пукало А.В., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в межах цивільної справи за клопотанням стягувача ОСОБА_1 , боржник ОСОБА_2 , про визнання та виконання на території України рішення іноземного суду,

ВСТАНОВИВ:

До Оболонського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 із клопотанням, в якому просив визнати та надати дозвіл на примусове виконання на території України рішення Дільничого суду м. Мюнхена (Amtsgericht Munchen) від 02.09.2025 у справі № 517 F 9615/25.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 09 грудня 2025 року було прийнято до розгляду клопотання ОСОБА_1 , боржник ОСОБА_2 , про визнання та виконання на території України рішення іноземного суду.

Повідомлено ОСОБА_2 про надходження такого клопотання та запропоновано їй у місячний строк подати можливі заперечення проти цього клопотання.

10.12.2025 від ОСОБА_1 надійшла заява про забезпечення позову, в якій ОСОБА_1 просив:

- заборонити ОСОБА_2 здійснювати будь-які дії, спрямовані на виїзд малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України, у тому числі на підставі будь-яких заяв, дозволів, довіреностей, нотаріальних чи інших документів, без письмової нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_1 .

Заява обґрунтована тим, що мати дитини ОСОБА_2 вчинила незаконне переміщення малолітнього ОСОБА_2 з території Федеративної Республіки Німеччини до України без згоди батька всупереч рішенню іноземного суду. За твердженням заявника вона тривалий час переховувала дитину, змінювала контакти, блокувала будь-який зв`язок з батьком, не повідомляла фактичного місця перебування дитини, перешкоджала реалізації батьківських прав та повністю ігнорувала обов`язок виконати рішення суду ФРН.

На думку заявника, наявні підстави свідчать про реальну та доведену загрозу повторного переміщення дитини з території України. Така загроза ставить під сумнів можливість виконання майбутнього рішення українського суду, оскільки повторне приховування або зміна держави перебування дитини призведе до фактичної неможливості повернення її батькові.

Вивчивши заяву та додані до неї матеріали, суд вважає, що заява про забезпечення позову підлягає відмові з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 466 ЦПК України передбачено, що суд за заявою особи, яка подає клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду такого клопотання, якщо невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок подання та розгляду заяв про забезпечення позову врегульований Главою 10 Розділу І ЦПК України.

Так, відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Відповідно до пунктів 2, 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин, іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням, і його суть полягає в тому, що таке обмеження захищає законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може спричинити неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає рівною мірою інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а має на меті лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

У разі вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18, провадження № 14-729цс19, зазначено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Вимогою заявника є заборона ОСОБА_2 здійснювати будь-які дії, спрямовані на виїзд малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі території України, у тому числі на підставі будь-яких заяв, дозволів, довіреностей, нотаріальних чи інших документів, без письмової нотаріально посвідченої згоди батька ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що аналіз наведених вище норм вказує на те, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149-150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду за межі України як спосіб забезпечення позову.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц, провадження № 61-47217св18, від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19, провадження № 61-11750св19, від 08 березня 2023 року у справі № 263/989/21, провадження № 61-16075св21.

Отже, обраний ОСОБА_1 спосіб забезпечення позову шляхом заборони виїзду/заборони вивозити за межі України дитину без згоди батька не відповідає вимогам статті 150 ЦПК України.

Суд також зауважує, що повна заборона матері вивозити за межі України дітей є одночасним обмеженням як матері, так і самих дітей. Так аналіз чинного законодавства вказує на те, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 149, 150 ЦПК України, застосувати заборону виїзду за межі України дітей як спосіб забезпечення позову в спорі, що виник із сімейних правовідносин, між батьками дітей, які на законній підставі перебувають в Україні та мають на її території місце проживання.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року, справа № 754/7569/21, провадження № 61-15886сво2, зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення. В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України не є можливим.

Крім того, суд зазначає, що згідно з Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та триває по цей час.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

За змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов`язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватися батьківські права.

Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17).

Окремо слід зауважити, що однією з підстав ухвалення рішенням іноземним судом, як випливає з його змісту, було вивезення дитини до України, яка перебуває у стані війни, що, як зазначив іноземний суд, ставить під загрозу благополуччя дитини.

Разом з тим, заява про забезпечення фактично передбачає збереження такої загрози. Суд зауважує, що в умовах повномасштабної агресії, систематичних обстрілів у тому числі цивільних об`єктів з боку держави-агресора, щоденних відключень електроенергії, будь-яке обмеження дитини у пересуванні становитиме непропорційне втручання у її права.

Відтак, у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. 260 ЦПК України, суддя -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову в межах цивільної справи за клопотанням стягувача ОСОБА_1 , боржник ОСОБА_2 , про визнання та виконання на території України рішення іноземного суду - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її підписання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Андрій ПУКАЛО