ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/3916/25 Головуючий суддя І інстанції Теслікова І. І.
Провадження № 22-ц/818/3704/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Гєрцика Р.В., Мальованого Ю.М.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року із запереченнями на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 13 березня 2025 року у справі за позовом представника ОСОБА_2 адвоката Караченцева Юрія Леонідовича до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання,

в с т а н о в и в:

04 березня 2025 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду, через свого представника адвоката Караченцева Ю.Л. з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на його користь аліменти на своє утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, у розмірі 1 /4 частки з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно на період його навчання, починаючи з дня звернення до суду з позовом та до досягнення ним 23 років.

Позовна заява мотивована тим, що з 24 квітня 2004 року Відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 . Від шлюбу вони мають сина позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2014 року у цивільній справі № 638/13373/13-ц шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 12 травня 2014 року. Крім того, рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19 березня 2014 року у цивільній справі № 638/18085/13-ц з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх на той час дітей ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) в розмірі 1/2 частини заробітку щомісячно, починаючи з 06 червня 2013 року та до їх повноліття. 19 червня 2014 року Дзержинським районним судом м. Харкова видано Виконавчий лист № 638/8374/13-ц, 2/638/972/14 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей. Оскільки Відповідач ОСОБА_1 добровільно не виконував покладені на нього обов`язки, ОСОБА_3 звернулась до Державної виконавчої служби з заявою про примусове виконання рішення у справі про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей. Постановою Державного виконавця від 23.06.2014 року було відкрите виконавче провадження № 43790599, яке на даний час перебуває на виконанні.

Згідно розрахунку Державного виконавця заборгованість відповідача ОСОБА_1 з виплати аліментів саном на ІНФОРМАЦІЯ_3 складає 523209,51 грн. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 досягнув повноліття.

Разом з тим, на сьогоднішній день позивач навчається на денній формі навчання за рахунок коштів держбюджету в Національному технічному університеті «Харківський політехнічний інститут». Довідкою Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут» № 66-120/12 від 20 січня 2025 року підтверджується, що ОСОБА_2 є студентом першого курсу денної форми навчання освітнього рівня «бакалавр» за спеціальністю 142 «Енергетичне машинобудування». Зарахований на перший курс денної форми навчання з 01.09.2024 року згідно Наказу про зарахування № 1305СТ від 09.08.2024 року, термін навчання з 01.09.2024 року по 30.06.2028 року. У зв`язку з тим, що позивач продовжує навчання він потребує матеріальної допомоги, які від батька не отримує, а тому звернувася з даним позовом до суду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року позовні вимоги представника ОСОБА_2 адвоката Караченцева Юрія Леонідовича задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь повнолітнього сина ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, в розмірі 1 / 6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 03 березня 2025 року і до закінчення ОСОБА_5 навчання, але не довше ніж до 30 червня 2028 року, та не більше як до досягнення ним 23 років.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605 грн. 60 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу про відкриття провадження у справі від 13 березня 2025 року у справі № 638/3916/25 в частині малозначності справи та спрощеного провадження. Скасувати рішення та постановивши нове рішенні про відмову у задоволенні позову.

Посилався на те, що суд не надав відповідної правової оцінки наявним у справі доказам та наведеним у його відзиви запереченням проти позову.

Вказав, що суд першої інстанції належним чином не оцінив докази та обставини по справі, дійшов помилкового висновку про те, що відповідач спроможний сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, не дослідивши його матеріальний стан. Зокрема посилається на те, що він ніде не працює, ніякого доходу немає, суд першої інстанції не врахував, що на його утриманні перебувають дві неповнолітні дочки - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також непрацездатні батьки.

Також вказав на те, що позивачем не доведено факт його навчання в НТУ «Харківський політехнічний інститут».

Звертає увагу, що він є боржником за декільками виконавчими провадженнями про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Відповідачем до апеляційної скарги довідки про доходи за 2024р., квитанції про заборгованість з комунальних платежів.

Зазначає, що суд не враховував обставини щодо можливості матері утримувати на рівні з батьком їхнього сина.

Зауважує, що стягнення з нього судом аліментів, вказаних у рішенні, за наявності наданих доказів про тяжкий майновий стан, відсутність фактичної можливості отримувати дохід, що підтверджено низкою документів, а також сумою вже наявної заборгованості, за підтвердженої доказами наявності інших осіб на його утриманні, але суд не надав оцінки цим обставинам, та наявності обмеження його у праві пересування ухвалою від 10.03.2025р. у справі №641/10312/16-к Комінтернівським районним судом м. Харкова (запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту), що може трактуватись, як безпідставне, несправедливе позбавлення його права власності.

Зазначив, що суд не надав відповідної оцінки і дійсному матеріальному стану позивача.

Взявши до уваги як підставу стягнення аліментів довідку з навчального закладу, суд між тим не звернув ніякої уваги на відсутність належного та допустимого доказу майнового стану позивача, тобто, повну відсутність доказів як на підтвердження його доходів, так і їх відсутності, що має значення для встановлення того, чи дійсно потребує позивач його допомоги, а не навпаки.

Також вказав, що сам по собі факт навчання на денному відділенні не означає відсутність у позивача можливості працювати, поєднуючи навчання з працею, або отримувати якийсь пасивний дохід. Суд не надав відповідної правової оцінки інформації щодо його фінансових зобов`язань, розміру вже існуючої його заборгованості зі сплати аліментів (майже півмільйона) та відповідної правової оцінки наданим ним доказам щодо відсутності у нього фактичної матеріальної можливості сплачувати аліменти своєму сину. І не надав оцінки тому, що ця неможливість викликана низкою викладених у відзиві об`єктивних, тобто, не залежних від нього та його бажань, та обставин.

Звернув увагу, що він надав до суду постанову про відмову у відкритті щодо нього кримінального провадження за несплату аліментів до досягнення повноліття дітьми, яка ґрунтується саме на об`єктивній неможливості відповідачем сплати аліментів. Також в рішенні суду йдеться, що в провадженні державного виконавця Шевченківського відділу ДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходиться виконавче провадження №43790599 з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дітей, і згідно до розрахунку державного виконавця його заборгованість на 01.03.2025 року складає 523209,51 грн. Суд не звернув уваги, що вказані обставини лише підтверджують відсутність у відповідача доходів та можливості стягнення заборгованості за рахунок якогось майна, якого не існує. Суд також не врахував й інші обставини, що мають істотне значення, що згідно відомостей з ЄРДР про скоєння замаху на його вбивство, крадіжку майна тощо, що підтверджено відповідними доказами.

У письмовому відзиві позивач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

На обґрунтування вказав про доведеність його навчання у Навчально-науковому інституті енергетики, електроніки та електромеханіки (Е) НТУ «Харківський політехнічний інститут» за спеціальністю 142 «Енергетичне машинобудування» на підставі відповідної довідкпро навчання № 66-120/12 від 20.01.2025 року, який було створено у 2018 році в результаті реорганізації факультетів електроенергетики, електромашинобудування та енергомашинобудування. Навчально-науковий інститут є структурним підрозділом НТУ «Харківський політехнічний інститут», згідно зі Статутом Університету. Згідно з Типовим положенням про навчально-науковий інститут, затвердженого Протоколом № 11 Вченої ради НТУ «ХПІ» від 26.12.2023 року та введеного в дію наказом Ректора № 491 ОД від 27.12.2023 року: Інститут має круглу печатку зі своїм найменуванням, яка затверджується згідно з встановленим порядком (п. 9 Розділу І Типового положення); Робочим органом управління інститутом є директорат, який очолює директор інституту (п. 1.14. Розділу IV Типового положення). Як також передбачено п. 1.14.2 Розділу IV Типового положення, до основних напрямів діяльності директорату відноситься, в т.ч., оформлення академічних довідок. Типове положення про навчально-науковий інститут знаходиться за посиланням: https://blogs.kpi.kharkov.ua/v2/nv/wp-content/uploads/sites/43/2024/01/Typovepolozhennya- pro-navchalno-naukovyj-instytut.pdf . Таким чином, Довідка № 66-120/12 від 20.01.2025 року, що має підпис директора та печатку Навчально-наукового інституту - видана уповноваженим суб`єктом та є належним і допустимим доказом у справі, який підтверджує факт навчання Позивача ОСОБА_2 у закладі вищої освіти. Крім того, довідка видана спеціально для її подання в Дзержинський районний суд м. Харкова (що вказано в самій довідці), термін навчання складає з 01.09.2024 року по 30.06.2028 року. Отже, зазначені в ній відомості є актуальними на момент розгляду справи. Таким чином, доводи Відповідача ОСОБА_1 про недоведеність факту перебування його сина на навчанні в закладі вищої освіти є надуманими та спростовуються матеріалами справи.

Зазначає, що як вбачається з матеріалів справи, доказів неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання сина, який продовжує навчання або перебування на його

утриманні непрацездатних батьків відповідачем суду не надано. Матеріали справи також не містять доказів непрацездатності відповідача, його незадовільного стану здоров`я, що вказує на можливість останнього надавати матеріальну допомогу сину, який продовжує навчання.

Отже, посилання Відповідача на те, що судом першої інстанції не враховано обставини щодо стану здоров`я Відповідача та наявність на його утриманні непрацездатних батьків, - є безпідставними, оскільки Відповідачем ОСОБА_1 відповідних доказів в матеріали справи не надавалося. Крім того, при винесенні рішення та визначенні розміру аліментів судом першої інстанції враховано те, що Відповідач ОСОБА_1 має обов`язок щодо сплати аліментів на неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що вбачається з самого тексту оскаржуваного рішення. При цьому, відповідачем не надано суду доказів надання ним матеріальної допомоги або перебування на його повному або частковому утриманні іншої дочки - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Сама по собі відсутність у відповідача офіційного працевлаштування не виключає обов`язку ОСОБА_1 з утримання його дитини.

Зауважує, що ОСОБА_1 є засновником, керівником та бухгалтером двох підприємств: ТОВ «Європласт» зі статутним фондом 900 000,00 грн. та ТОВ «Мультіпак» зі статутним фондом 1 000 000,00 грн. Вказані підприємства не перебувають у стані припинення.

На момент розгляду справи у суді першої інстанції, долучені до апеляційної скарги документи вже існували та були у Відповідача, їх подання до суду залежало цілком від процесуальної поведінки самого відповідача. Відповідач ОСОБА_1 активно користувався своїми процесуальними правами, подавав відзив на позовну заяву з додатками до нього на 167 аркушах, надавав додаткові пояснення з додатковими доказами. Крім того, Відповідач подав у справу заяву про розгляд справи без його участі. Клопотання про витребування додаткових доказів та інших документів відповідач теж не заявляв, а тому, він несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Отже, Відповідач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами, надав у справу саме ті докази, які він вважав необхідними і достатніми для доведення своєї правової позиції. Виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції, а не чекати коли буде прийнято рішення не на їх користь, та потім вишукувати нові й долучати їх до апеляційної скарги. Долучення Відповідачем до справи нових доказів фактично спонукає суд апеляційної інстанції повторно розглянути позовні вимоги по суті із врахуванням нових доказів, що є неприпустимим з огляду на його повноваження та межі в яких він розглядає справу. Крім того, суд апеляційної інстанції не може перебрати на себе повноваження, які процесуально закріплені за судом першої інстанції.

Тому, враховуючи те, що в апеляційній скарзі не міститься посилань на обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції (враховуючи що розгляд справи проводився із викликом сторін, а оскаржуване рішення ухвалено в судовому засіданні за наявності заяви відповідача про розгляд справи без його участі), а також не наведено винятковості обставин, які об`єктивно не залежали від відповідача, на переконання сторони позивача, у даній справі відсутні будь-які передбачені нормами ЦПК України підстави для долучення нових доказів у справі. Безпідставне прийняття в апеляційній інстанції нових доказів є неприпустимим та буде порушенням апеляційним судом принципу змагальності цивільного процесу.

Звертає увагу на безпідставність посилання Відповідача на те, що суд першої інстанції неправомірно відкрив провадження у справі про стягнення аліментів як малозначної. Свої вимоги Відповідач мотивує виключно тим, що справа для нього носить значний характер. Відповідач нічим не мотивує яким саме чином відкриття провадження у справі як малозначної порушило його права або унеможливило використання ним його процесуальних прав та виконання обов`язків. Відповідно до чинної редакції п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства), є малозначними справами.

Ухвалою суду від 13.03.2025 року про відкриття провадження у справі розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Відповідач ОСОБА_1 активно користувався своїми процесуальними правами, подавав відзив на позовну заяву, надавав додаткові пояснення з додатковими доказами. При цьому, Відповідач відповідно до порядку, визначеному п. 2 ч. 4 ст. 277 ЦПК України, не подавав в суд заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Крім того, хоча розгляд справи і було призначено з викликом сторін, Відповідач ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи без його участі. Тобто, Відповідач сам не захотів брати участь у розгляді справи і вирішив не бути присутнім у судовому засіданні. Отже, посилання Відповідача про ніби-то порушення його прав, у зв`язку з розглядом справи як малозначної (у порядку спрощеного позовного провадження) є безпідставними та надуманими. У зв`язку з чим, його апеляційна скарга в частині вимог про скасування ухвали про відкриття провадження у справі від 13.03.2025 року у справі № 638/3916/25 в частині малозначності справи та спрощеного провадження, теж має бути залишена судом без задоволення.

ОСОБА_1 подав заперечення на відзив на апеляційну скаргу.

Вказав, що він не може працевлаштуватися, з огляду на наявність ухвали від 10.03.2025р. у справі №641/10312/16-к Комінтернівським районним судом м. Харкова йому обрано запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, який ухвалою від 30.04.2025р. було продовжено до 28.06.2025р., що позбавляє можливості працевлаштуватися.

Зазначив, що він спробував оскаржити це рішення суду, але ухвалою від 19.03.2025р.

Харківського Апеляційного суду у справі № 641/10312/16-к провадження № 11- кп/818/1064/25 суддя Савенко М.Є. відмовив у відкритті апеляційного провадження оскільки вищезазначене рішення суду першої інстанції від 10.03.2025р. відповідно до вимог ст.ст.392, 394 КПК України не підлягає оскарженню в апеляційному порядку. Вважає, що його спроба оскаржити ухвалу від 10.03.2025р. про цілодобовий арешт є доказом його зусиль для отримання доходу та сплаті аліментів.

Твердження Позивача що у нього у власності є майно за рахунок якого він може сплачувати аліменти спростовується наданим ним доказав у відзиву на позовну заяву де він зазначає та надає докази, що належне мені цінне майно у тому числі автомобілі вкрадено матір`ю Позивача та її батьками, а стягування належного майна у тому числі яке знаходиться у третіх осіб є прямим обов`язком державного виконавця.

Вказав, що право власності на частку квартири по АДРЕСА_1 було набуто ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 02.11.2004 року, який було посвідчено нотаріально, саме за ОСОБА_3 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на цю квартиру.

Позивач мотивує свій позов тим що не може поєднувати навчання та роботу, але він та суд першої інстанції ігнорують що у відповідача такі ж самі обставини через перелічені справи та виконання обов`язків директора та бухгалтера двох підприємств через що у нього відсутня можливість працювати повний день та поєднувати одночасно участь у кримінальних провадженнях та судових справах. А нарахування аліментів під час дії його цілодобового арешту без наявності у відповідача доходу навіть для особистих потреб взагалі є поза здоровим глуздом. Твердження Позивача що він не має у своїй власності нерухомого майна не є доказом наявності необхідного доходу для сплати йому аліментів та спростовується наведеним вище рішенням у справі №638/8374/13-ц провадження № 22-ц/818/1604/25 щодо стягнення з відповідача 1/2 квартири в рахунок матері Позивача, ОСОБА_3

07 липня 2025 року до Харківського апеляційного суду подано представником позивача ОСОБА_9 клопотання про долучення доказів разом з копією посвідчення матері позивача про наявність у неї другої групи інвалідності, на спростування заперечень позивача.

Також подані письмові пояснення, у яких зазначає про те, що лист Харківського центру зайнятості про те, що Відповідач не має можливості працевлаштуватися не є належним та достатнім доказом, оскільки такий лист не свідчить про безумовну неможливість Відповідача влаштуватися на роботу. Даним листом Харківський центр зайнятості лише відмовив ОСОБА_1 у взятті його на облік як безробітного, оскільки він вже працевлаштований - є засновником юридичної особи та водночас її директором. Матеріали справи також не містять доказів непрацездатності відповідача, його незадовільного стану здоров`я, що вказує на можливість останнього надавати матеріальну допомогу сину, який продовжує навчання. Отже, ОСОБА_1 є працездатним та має можливість працювати і отримувати доходи. Крім того, якщо Відповідач не в змозі забезпечити належну господарську діяльність належних йому підприємств (в яких він працевлаштований), то він не позбавлений можливості звільнитися з підприємств на яких він не отримує зарплату та влаштуватися на нову роботу. Саме лише небажання батька працювати (влаштовуватися на іншу роботу та отримувати заробітну плату) не може бути підставою для звільнення його від обов`язку утримувати його дитину. Посилання Відповідача на вжиті ухвалою слідчого судді заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді домашнього арешту також не свідчать про неможливість батька надавати матеріальну допомогу своєму сину. Оскільки, такі заходи мають тимчасовий характер.

11 липня ОСОБА_1 подав до суду додаткові письмові пояснення, у яких просив задовольнити його апеляційну скаргу в повному обсязі, скасувати рішення, постановивши нове рішенні про відмову у задоволенні позову.

Вказав, що мати Позивача, ОСОБА_3 мешкає за адресою АДРЕСА_1 , представник Позивача умисно та хибно зазначає містом мешкання Позивача також цю адресу. Однак, Службою у справах дітей за його клопотання неодноразово проводилися перевірки, якими було встановлено, що діти постійно мешкають за іншою адресою АДРЕСА_2 з бабою та дідом (листи Служби по ділам дітей додані до мого відзиву на позовну заяву). 09.07.2025 року ОСОБА_3 у кримінальної справі №638/3161/25 щодо її обвинувачення за ст. 164 КК України повідомила суді ОСОБА_10 що вона є працевлаштованим пенсіонером, той же суддя прийняв рішення першої інстанції у даній справі. Тобто ОСОБА_3 має чималий дохід, але Позивач умисно приховує його розмір від суду для створення необ`єктивного уявлення щодо фактичних обставин справи. Тобто фактично мати мешкає окремо від дітей, не надає допомоги щодо їх утримання, не надає суду доказів своєї участі у утримані та вихованні дітей. Саме лише небажання матері утримувати дітей через постійні невдалі спроби налагодити свої особисті стосунки мешкаючи окрема від дітей, не може бути підставою для звільнення її від обов`язку утримання дітей. Матір Позивача у багатьох справах ініційованих проти нього самим Позивачем витрачає шалені кошти на дуже дорого адвоката, кошти які навіть не покриються сплатою ним аліментів на повнолітню дитину що продовжує навчання. До подачі позову до нього, а ні Позивач, а ні його матір у позасудовому порядку не зверталися. Без обмежене витрачання ними коштів в багатьох справах на адвоката лише через небажання з ним вирішувати питання шляхом перемов свідчить про відсутність реальних потреб в стягнені їх з нього, а сам позов є способом тиску на нього з боку матері Позивача з метою вирішення їх сімейних конфліктів на свою користь.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно із ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

У ч.1 ст. 369 ЦПК України зазначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що дана справа є малозначною в силу положень ч.6 ст. 19 ЦПК України та розглядається в спрощеному порядку, а ціна позову складає менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, виходячи із того, що ціна позову визначена сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців (стаття 176 ч.1п.3 ЦПК України), розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з ОСОБА_1 на користь повнолітнього сина ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, в розмірі 1 / 6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 03 березня 2025 року і до закінчення ОСОБА_5 навчання, але не довше ніж до 30 червня 2028 року, та не більше як до досягнення ним 23 років, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є батьком дитини, яка навчається і потребує матеріальної допомоги, батьки дитини мають рівні обов`язки, батько є працездатним, а тому суд дійшов висновку, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання сина, який навчається на денній формі навчання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 199 СК України визначено, що якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу, а саме: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз ст.ст. 199, 200 СК України вказує на те, що законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу.

СК України ґрунтується на принципі рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Тож стягнення із батьків аліментів на утримання повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Так, Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 644/3610/16 (провадження № 61-12782св18) зробив висновок про те, що Сімейним Кодексом України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків, брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Також при визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 (провадження № 61-17937св21) Верховний Суд виснував, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками повнолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується повторним свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Відповідно до довідки № 66-120/12 від 20.01.2025 ОСОБА_2 є студентом першого курсу денної форми навчання, освітнього рівня «бакалавр», який навчається за спеціальністю 142 «Енергетичне машинобудування» за освітньою програмою «Енергетика» групи Е-424л, Навчально-науковий інститут енергетики, електроніки та електромеханіки (Е) Національного технічного університету «Харківський політехнічний інститут», вищого навчального закладу IV рівня акредитації. Зарахований на перший курс денної форми навчання з 01.09.2024 р. згідно наказу про зарахування № 1305СТ від 09.08.2024р. Форма сплати за навчання: держбюджетна. Термін навчання 01.09.2024р - 30.06.2028р.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

При цьому СК України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону надавати матеріальну допомогу повнолітнім сину чи доньці, які продовжують навчання, зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає їх дитина.

На підставі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За змістом ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

За змістом ст.77,78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За таких обставин суд першої інстанції при зменшенні розміру, заявлених позивачем аліментів, правильно виходив із того, що прийняв до уваги, що відповідач є працездатною особою та на час розгляду справи тимчасово перебував під цілодобовим домашнім арештом.

Твердження скарги та заперечень на відзив на апеляційну скаргу, які надійшли до суду 30 червня 2025 року про те, що відповідач перебуває під цілодобовим домашнім арештом, колегія суддів не приймає, оскільки вони мали тимчасовий характер, як вбачається з ЄДРСР, з резолютивної частини ухвали від 25 червня 2025 року, застосовано до обвинуваченого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту у певний період доби з 21-00 години до 09-00 години наступного дня за місцем фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_3 . Строк дії ухвали 2 місяці з моменту її проголошення до 23 серпня 2025 року включно, що спростовує доводи скарги відповідача про те, що він не може працювати та отримувати заробітну плату.

Заперечення скарги про те, що довідка про навчання позивача не є належним доказом та підписана не уповноваженою особою, колегія суддів відхиляє, за їх недоведеністю. Наведені позивачем у відзиві на скаргу аргументи з цього приводу знайшли своє підтвердження у матеріалах справи.

Відповідно до п. 2, 8 частини 3 статті 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує значення справи для сторін, категорію та складність справи, думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою суду від 13 березня 2025 року відкрито провадження у справі за позовною заявою представника ОСОБА_2 адвоката Караченцева Юрія Леонідовича до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання. Розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання призначити на 12-00 год. 23 квітня 2025 року (а.с.28 т.).

Частиною 6 ст.19 ЦПК України визначено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Доводи скарги про те, що суд неправильно визначив справу малозначною та розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що суд враховуючи характер спірних правовідносин, обсяг та характер доказів у справі, для з`ясування всіх обставин у справі, та з метою повного та всебічного розгляду справи призначив справу з викликом, чим права відповідача не порушені. Також відповідачем було подано до суду відзив на позовну заяву з додатками на 167 арк (а.с.32-125 т.1), що потребувало його належного вивчення, та не є підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду.

Крім того, суд у ухвалі мотивував призначення справи з викликом, пославшись на ч.5 ст.279 ЦПК україни.

Виходячи з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильними, законними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про часткове задоволення позову в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання повнолітнього сина у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку до закінчення навчання, оскільки відповідач як батько повнолітнього сина зобов`язаний його матеріально утримувати та взмозі надавати матеріальну допомогу у розмірі.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Додані відповідачем до апеляційної скарги довідки про доходи за 2024 р., квитанції про заборгованість з комунальних платежів, колегія суддів не бере до уваги, оскільки відповідачем порушено порядок подання доказів та не обґрунтовано поважних причин неможливості їх подання до суду першої інстанції.

Відповідачем не було доведено неможливості надання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання цих доказів, таким чином, апеляційний суд не може врахувати нові докази відповідно до змісту вказаної норми ст. 367 ЦПК України.

Наведені доводи апеляційної скарги належним чином не підтверджені та не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішеного спору, не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, та не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення у силу вимог статті 376 ЦПК України.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, підстав для задоволення скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає, а тому відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 15 грудня 2025 року.

Головуючий суддя В.Б. Яцина.

Судді колегії Р.В.Гєрцик.

Ю.М.Мальований.