П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 грудня 2025 року місто Київ

справа № 757/41392/24-ц

провадження №22-ц/824/14107/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Онопрієнко К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - Київська міська прокуратура

відповідач - Державна казначейська служба України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2025 року, постановлену у складі судді Хайнацького Є.С., -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, в якому просив стягнути на відшкодування моральної шкоди 672 000 грн.

Позов обґрунтовано тим, що у 2002 році позивач звернувся із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами справи, у якій відносно нього було постановлено вирок Ватутінським районним судом м. Києва від 27.06.1996 за вчинення наклепу на Президента України Л. Кучму та главу Адміністрації Президента України Д. Табачника.

За твердженням позивача, Генеральна прокуратура на його неодноразові звернення не надала відповіді по суті, а прокурор м. Києва всупереч ст. 400-8 КПК України 1960 р. досі не вирішив питання про проведення розслідування нововиявлених обставин.

Внаслідок таких дій прокурора не вирішено питання за заявою позивача про перегляд вироку за нововиявленими обставинами, що на переконання позивача свідчить про умисне затягування прокурором розгляду заяви і є підтвердженням наявності вини відповідача та його системної протиправної поведінки, яка полягає у злочинній бездіяльності, порушенні розумних строків розгляду заяви та є підтвердженням наявності причинного зв`язку між протиправною поведінкою та заподіянням моральною шкоди пов`язаної в тому числі із необхідністю відстоювати свої права через суд.

Правовою підставою для стягнення моральної шкоди позивачем визначено ст. 23, ст. 1174, ч. 6 ст. 1176 ЦК України. Обґрунтовуючи правову позицію позивач посилався на практику ЄСПЧ та на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18), за яким надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації тощо.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.09.2024 в порядку спрощеного позовного провадження відкрито провадження сторін за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, та призначено підготовче судове засідання у справі.

07.01.2025 на адресу Печерського районного суду м. Києва надійшло клопотання представника Київської міської прокуратури - Котляр Т.М. про закриття провадження у справі.

Клопотання обґрунтовано тим, що провадження у справі підлягає закриттю з огляду на наявність рішення суду, яке було ухвалене з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Крім того, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.04.2024 у справі № 757/32753/22-ц, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 31.07.2024, провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, закрито на підставі п.3 ч. 1 ст.255 ЦПК України.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28.04.2025 провадження у даній цивільній справі закрито.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Зазначає, що у справі №757/26386/13-ц підставою для позову було посилання на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завдано громадянинові незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду», в той час як в даній справі посилається на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі №916/1423/17 та на правову позицію Європейського Суду з прав Людини, викладену у рішеннях у справах «Анатолій Войтенко проти України», заява № 18966/02, «Світлана Науменко проти України», заява № 41984/9.

Крім того, зазначає, що і предмет позову є іншим, оскільки щодо відшкодування моральної шкоди у період з травня 2002 року по вересень 2017 року було винесено рішення Печерського районного суду м. Києва від 08.10.2014 (справа № 757/26386/13-ц) та рішення Печерського районного суду м. Києва від 13.04.2018 (справа № 757/55912/17-ц), а предметом даного позову є відшкодування моральної шкоди за період з жовтня 2017 року до вересня 2024 року, як і у справі № 757/32753/22-ц, у якій постановлено ухвалу Печерського районного суду м.Києва від 23.04.2024.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Київської міської прокуратури Котляр Т.М. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28.04.2025 без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник Київської міської прокуратури Левицька Н.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, і постановлену судом першої інстанції ухвалу залишити без змін.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, служба була повідомлена шляхом направлення судового повідомлення до електронного кабінету, що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, причини своєї неявки суд не повідомили.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які не з`явилися, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

У той же час повторне звернення до суду з тотожними вимогами суперечить принципу правової визначеності та є неможливим.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до наведеної норми, позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Отже, підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначено, що «за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (стаття 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного з цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Визначаючи підстави позову як елемент його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 20.05.2020 у справі № 753/11592/18 (провадження № 61-11734св19), від 26.04.2022 у справі № 757/39474/19 (провадження № 61-16272св21), від 05.10.2023 у справі № 522/8873/22 (провадження № 61-8140св23), від 18.10.2023 у справі № 404/6883/18 (провадження № 61-5565св23) та інших.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Установлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/26386/13-ц від 08.10.2014, яке набрало законної сили 25.02.2015, у задоволені позову ОСОБА_1 до Державного казначейства України та прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва у справі № 757/55912/17-ц від 13.04.2018, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 15.11.2018 та постановою Верховного Суду від 18.04.2020, у задоволені позову ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури міста Києва про відшкодування моральної шкоди та упущеної вигоди відмовлено.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.04.2024 у справі № 757/32753/22-ц, яку залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 31.07.2024, провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади закрито.

Предметом розглянутих позовів у зазначених справах була позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, а підставою: бездіяльність посадових осіб Київської міської прокуратури щодо не розгляду по суті заяви позивача про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Ватутінського районного суду міста Києва від 27.06.1996, чим позивачу заподіяна моральна шкода.

Предметом у цій справі є вимога про відшкодування моральної шкоди, яка завдана внаслідок неналежного реагування прокуратури на подані позивачем заяви.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження на підставі п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України, оскільки існують судові рішення, в тому числі і ухвала про закриття провадження у справі, ухвалені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Крім того, суд першої інстанції правильного дійшов висновку про те, що незважаючи на те, що у вказаній справі позивач зазначає інший період бездіяльності (жовтень 2017 - вересень 2024 року), суть спору, підстави відповідальності, характер вимог та юридична природа позовних заяв залишаються тотожними з тими, що вже були предметом судового розгляду. Зміна лише хронологічних меж періоду, протягом якого, на думку позивача, тривала бездіяльність, не змінює правову кваліфікацію спору, а відтак не створює нового предмету позову в розумінні цивільного процесуального законодавства.

Правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.09.2019 у справі № 916/1423/17, а також рішення Європейського Суду, на які посилається позивач, не дає підстав вважати, що позов поданий про інший предмет чи з інших підстав.

Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» констатовано існування усталеної практики щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Аналіз матеріалів цієї справи та зміст відповідних судових рішень у інших справах, про які зазначає суд першої інстанції, свідчить про те, що сторони, підстави та предмет позову у справі, яка переглядається апеляційним судом, є тотожними сторонам, підставам та предмету позову у справах № 757/26386/13-ц, № 757/55912/17-ц та № 757/32753/22-ц, в яких ухвалені судові рішення, які набрали законної сили.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для закриття провадження у цій справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України. Підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції не встановлено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 28 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 11 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус