ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 грудня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/7218/23

Головуючий у першій інстанції Циганко М. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1650/25

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Висоцька Н.В., Мамонової О.Є.

Позивач: Акціонерне товариство «Сенс-Банк»

Відповідач: ОСОБА_1

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 серпня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (суддя Циганко М.О.), ухвалене у м.Прилуки,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року Акціонерне товариство «Сенс-Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором № 630412313 від 30 травня 2016 року у розмірі 76 721,97 грн.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що 30 травня 2016 року між АТ «Альфа Банк» (після зміни найменування - АТ «Сенс Банк») та ОСОБА_1 укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 630412313 (кредитний договір). Відповідно до умов кредитного договору, банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувалася в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати відсотки за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі. Умовами кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов договору, остання зобов`язана достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від банку інформації. Позивач вказує, що свої зобов`язання за договором щодо надання позичальнику кредитних коштів він виконав в повному обсязі. Однак, відповідачка свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого має заборгованість в розмірі 76 721,97 грн.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 серпня 2025 року позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 630412313 від 30 травня 2016 року в сумі 76 721,97 грн та судовий збір у сумі 2 684 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що позивач виконав свої зобов`язання за укладеним між сторонами кредитним договором № 630412313 від 30 травня 2016 року, тоді як відповідачка допустила прострочення виконання грошового зобов`язання наявні підстави для задоволення позову. Судом при цьому було враховано, що сторонами при укладенні кредитного договору було досягнуто згоди з усіх його істотних умов: визначено валюту кредитування, суму кредиту, відсоткову ставку за користування кредитом і порядок повернення кредитних коштів, відповідальність сторін за невиконання умов договору, строки повернення коштів. З урахуванням тієї обставини, що позичальник під час укладення договору ознайомлювалася з його текстом та змістом в цілому, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловлювала та зміст договору жодним чином не порушує її законних прав та інтересів. Відповідачка спочатку належним чином виконувала умови договору, постійно користувалася коштами, у зв`язку з чим кредитну лінію неодноразово пролонговували, а в період із 2016 по 2021 роки їй було замінено чотири картки. Суд відхилив доводи відповідачки щодо наявності підстав для застосування строку позовної давності, оскільки відповідно до положення пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного стану строки позовної давності, визначені статтями 257259 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити частково, стягнувши з неї заборговність за договором № 630412313 від 30 травня 2016 року 2 000 грн за тілом кредиту, а в решті позовних вимог відмовити. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є лише внутрішнім документом фінансової установи, не підтвердженим первинними бухгалтерськими документами, у зв`язку із чим не може вважатися належним і допустимим доказом безспірної заборгованості відповідачки. За умовами кредитного договору відповідачка отримала кредит у розмірі 2 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту, тоді як позивач заявив до стягнення 76 721,97 грн, не зазначивши, з яких саме складових (тіло кредиту, проценти, пеня, штрафні санкції) складається ця сума, що ускладнює перевірку її розміру та дотримання строків позовної давності з огляду на те, що договір було укладено 30 травня 2016 року. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що надані сканкопії кредитного договору є нечитабельними. Судом не було застосовано до спірних правовідносин Закон України « Про правовий режим воєнного стану в Україні» щодо нарахування позивачем штрафів, пені при обрахунку заборгованості.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За приписами ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договір.

Частиною першою статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 та статті 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (ст. 599 ЦК України).

По справі встановлено, що 30 травня 2016 року між АТ «Альфа-Банк» (після зміни найменування - АТ «Сенс Банк») та відповідачкою шляхом акцептування банком пропозиції клієнта була укладена угода про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк». Того ж дня між ОСОБА_1 та ПрАТ «Страхова компанія «Альфа-Страхування» було укладено договір добровільного страхування фінансових ризиків держателів кредитних платіжних карток № 248.630412313.111 та договір добровільного страхування від нещасних випадків і добровільного страхування здоров`я на випадок хвороби для держателів платіжних карток № 248.630412313.111 від 30.05.2016 (а.с. 4-6).

За умовами укладеного між сторонами кредитного договору сума кредиту, доступна на момент укладення угоди, становить 2 000 грн, ліміт кредитної лінії встановлено у розмірі 200 000 грн, процентна ставка є фіксованою і становить 26 % річних. Обов`язковий мінімальний платіж становить 7 % від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн; дата сплати обов`язкового мінімального платежу - до останнього операційного дня платіжного періоду, який починається з дня, наступного за останнім днем попереднього розрахункового періоду, і закінчується на 25-й день з моменту закінчення попереднього розрахункового періоду. Повернення заборгованості за кредитом та сплата відсотків за користування відновлювальною кредитною лінією та/або інших платежів за договором, у тому числі у випадку застосування Програми «Моментальна розстрочка на карту», здійснюється клієнтом відповідно до договору на транзитний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у ПАТ «Альфа-Банк», МФО 300346. Строк користування сумою кредиту за Програмою «Моментальна розстрочка на карту» починається з моменту придбання клієнтом товару/послуги в мережі партнерів банку з використанням картки та становить 36 місяців для партнера банку «Ельдорадо» / «Фокстрот. Товари для дому» або інший строк, визначений окремо для кожного партнера. Сторони погодили щомісячне договірне списання сум у розмірах, необхідних для щомісячної оплати страхових платежів за зазначеними договорами, а також договірне списання з рахунків клієнта в порядку та на умовах, визначених договором.

28 липня 2023 року позивач засобами поштового зв`язку звернувся до відповідачки з досудовою вимогою від 03 липня 2023 року про виконання договірних зобов`язань. Яка залишена відповідачкою без відповіді (а.с. 21-26).

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість відповідачки за відновлювальною кредитною лінією № 630412313 від 30 травня 2016 року станом на кінець періоду 29 вересня 2021 року становила 31 311,35 грн, у тому числі: 30 609,39 грн - заборгованість за тілом кредиту, 701,96 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; при цьому відповідачкою було знято 1 323 грн та внесено 2 000 грн. У подальшому станом на кінець розрахункових періодів відповідачкою було внесено на рахунок: 29 жовтня 2021 року - 2 000 грн, 29 листопада 2021 року - 1 800 грн, 29 грудня 2023 року - 2 000 грн, 29 січня 2022 року - 2 000 грн і станом на 29 січня 2022 року сума заборгованості становила 32 056,24 грн, у тому числі: 31 362,25 грн - заборгованість за тілом кредиту та 694,29 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Станом на 29 серпня 2023 року, після звернення позивача з вимогою про дострокове повернення кредиту у сумі 76 721,97 грн, заборгованість за кредитним договором становила 82 677,19 грн, з яких 72 991,25 грн - прострочена заборгованість за тілом кредиту та 9 685,94 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Станом на кінцеву дату розрахунку - 29 листопада 2023 року, сума заборгованості становила 87 528,33 грн, з яких 72 992,15 грн - прострочена заборгованість за тілом кредиту та 14 536,18 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Позивач заявив вимогу про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором у розмірі 76 721,97 грн.

Із виписки по рахунку за період з 30 травня 2016 року по 29 листопада 2023 року, відкритому на ім`я відповідачки, вбачається, що остання користувалася кредитними коштами, останній раз зняла кошти у період з 29.08 по 01.09.2021 у загальній сумі 1 323 грн (1 015 грн та 308 грн), а останні платежі на погашення кредиту здійснила 25 січня 2022 року на загальну суму 2 000 грн (1 650 грн та 350 грн). На її ім`я було випущено платіжні картки: **Debit Gold Mastercard **0295, **World Debit Mastercard **8517, **World Debit Mastercard **2293 (а. с. 10-20)

У частині першій статті 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18).

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою "текстуальної" недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах "нікчемний", "є недійсним".

Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (частина друга статті 1055 ЦК України).

Тобто, правовим наслідком недодержання письмової форми кредитного договору є його нікчемність.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова від 14 вересня 2021року у справі № 910/14452/20).

Суд першої інстанції встановив фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що належними й допустимими доказами підтверджується укладення між сторонами 30 травня 2016 року кредитного договору № 630412313 та виникнення у відповідачки грошового зобов`язання перед банком.

Із змісту апеляційної скарги також вбачається, що відповідачка фактично не заперечує факт укладення кредитного договору № 630412313 від 30 травня 2016 року та отримання кредитних коштів, а свої заперечення спрямовує на оспорювання розміру заявленої до стягнення заборгованості, порядку її нарахування та належності наданих позивачем доказів.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов цього правочину, а надані позивачем розрахунок заборгованості та виписка по рахунку є належними та допустимими доказами, які підтверджують розмір заявлених до стягнення вимог.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з вказаними положеннями закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75.

Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20.

Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок заборгованості є внутрішнім документом банку та не підтверджує її розмір, спростовуються матеріалами справи. Наданий позивачем розрахунок узгоджується з даними виписки з рахунку відповідачки, яка підтверджує рух коштів, дати та суми здійснених операцій. З виписки вбачається, що останнє зняття коштів відповідачкою відбулося у період з 29.08 по 01.09.2021 у сумі 1 323 грн, а останні платежі внесено 25.01.2022 у загальній сумі 2 000 грн, унаслідок чого заборгованість станом на 29.01.2022 становила 32 056,24 грн. Подальше нарахування передбачених договором платежів зумовило збільшення заборгованості до 82 677,19 грн станом на 29 серпня 2023 року, з яких 72 991,25 грн - прострочена заборгованість за тілом кредиту та 9 685,94 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Також із наданого розрахунку та виписки з рахунку вбачається, з яких складових (заборгованість за тілом кредиту та за відсотками) складається зобов`язання відповідачки, а також дати здійснення останніх операцій. При цьому апелянтка не зазначила, які саме платежі, за який період та в якій частині, на її думку, підлягають списанню у зв`язку зі спливом позовної давності, не надала власного розрахунку заборгованості та не довела факту пропуску позивачем відповідних строків. З огляду на дату останніх платежів, а також продовження строків позовної давності на період дії воєнного стану відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, підстав для застосування наслідків спливу позовної давності немає.

Посилання ОСОБА_1 на нечитабельність сканкопій кредитного договору та ненадання позивачем відповідей на запитання, поставлені у порядку статті 93 ЦПК України, не спростовують висновків суду першої інстанції. Факт укладення та виконання сторонами кредитного договору підтверджується наявними у справі доказами та самою відповідачкою не заперечується. Клопотань про витребування оригіналу договору чи визнання поданих копій недопустимими доказами не заявлялося.

Позивачем не заявлялось вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 штрафів, пені , тому підстави для застосування до спірних правовідносин Закон України « Про правовий режим воєнного стану в Україні» відсутні.

Враховуючи наведене, доводи апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду, а тому, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції всебічно і повно з`ясував обставини справи, дав об`єктивну оцінку зібраним і дослідженим в судовому засіданні доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 13 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді