Справа № 450/3929/21 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/1254/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Підлужного В.І.

з участю: представника ОСОБА_1 Гриневича М.М.

представника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Пустомитівського нотаріального округу Львівської області Віблий Любомир Зеновійович про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним.

В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0291, площею 0,2258 га, розташованої на території Солонківської сільської ради (за межами населеного пункту) Пустомитівського району Львівської області на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЯН №432928, виданого відділом Держземагенства у Пустомитівському районі Львівської області 12.12.2012 року. Підставою для отримання державного акту стало розпорядження голови Пустомитівської РДА Львівської області від 20.11.2012 року. 02.07.2020 року за її зверненням за нею здійснено державну реєстрацію права на цю земельну ділянку, внаслідок чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради Львівської області Бацик М.Г. внесені відповідні відомості (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 236). 19.12.2012 року ОСОБА_4 від її імені, на підставі довіреності від 10.12.2012 року на представництво ОСОБА_4 її інтересів з питань, пов`язаних з оформленням на її ім`я цієї самої земельної ділянки, уклав зі своїм сином ОСОБА_1 договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л.З., згідно з умовами якого вона продала відповідачу ОСОБА_1 належну їй на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,2258 га, з кадастровим номером :05:000:0291, а відповідач сплатив за неї 105000,00 грн. Про укладення від її імені договору купівлі-продажу вона дізналася лише 20.05.2021 року, отримавши ухвалу про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до неї про скасування державної реєстрації її права власності на цю земельну ділянку. Вважає, що договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Наміру продавати цю земельну ділянку вона не мала, і продовжує і надалі нею користуватися, сплачуючи за неї податок на землю. Більше того, довіреність не містить повноважень ОСОБА_4 продавати конкретну земельну ділянку, оскільки станом на день її видачі вона мне була власником спірної земельної ділянки, тому вона не могла доручати йому розпорядження цією земельною ділянкою. Вважає, що спірний договір купівлі-продажу вчинено в результаті зловмисної домовленості її представника ОСОБА_4 з своїм сином ОСОБА_1 , що серед іншого є підставою для визнання його недійсним.

З наведених підстав просить визнати недійсним договору купівлі-продажу належної їй на праві приватної власності земельної ділянки з кадастровим номером :05:000:0291, площею 0,2258 га, розташованої на території Солонківської сільської ради (за межами населеного пункту) Пустомитівського району Львівської області, укладений 19 грудня 2012 року від її імені ОСОБА_4 , з однієї сторони, і ОСОБА_1 , з іншої сторони, та посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л.З.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2025 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу належної ОСОБА_2 на праві власності земельної ділянки за кадастровим номером :05:000:0291, площею 0,2258 га, розташованої на території Солонківської сільської ради (за межами населеного пункту) Львівського району Львівської області, укладений 19.12.2012 від її імені ОСОБА_4 з однієї сторони і ОСОБА_1 з іншої сторони, та посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Львівської області Віблий Любомир Зеновійович.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 908,00 гривень.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що довіреність від 10.12.2012 року підписана позивачкою особисто, що свідчить про те, що вона була ознайомлена з її змістом, Крім цього нотаріусом при посвідчені вказаної довіреності, відповідно до вимог посадової інструкції, було ознайомлено позивачку з текстом вказаного документу. Вважає безпідставними твердження позивачки про те, що вона не мала наміру продавати спірну земельну ділянку, так як провела її благоустрій, побудувала альтанки та будинок зі зрубу, та мала намір її використовувати і використовує її у відпочинкових цілях, оскільки цільовим призначенням земельної ділянки є ведення особистого селянського господарства, а відтак інший вид діяльності на ній заборонений. Стверджує, що оспорюваний договір було укладено за добровільної згоди позивачки, кошти за продаж земельної ділянки вона отримала, однак приховує цей факт, маючи намір позбавити відповідача права на належне йому майно. Зазначає, що позивачка не отримувала державного акту на земельну ділянку, а такий отримав ОСОБА_4 , який мав право на розпорядження нею від імені позивачки на підставі довіреності. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2258 га, яка передана для ведення особистого селянського господарства та розташована на території Солонківської сільської ради (за межами населеного пункту) Пустомитівського району Львівської області, який укладено від імені ОСОБА_2 її представником за довіреністю ОСОБА_4 з ОСОБА_1 , посвідчений 19.12.2012 приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л.З., був укладений за відсутності волевиявлення позивача, за наявності зловмисної домовленості між представником ОСОБА_2 ОСОБА_4 з покупцем ОСОБА_1 , жодних коштів за продаж спірної земельної ділянки позивач не отримала, за відсутності необхідності продажу даної земельної ділянки. Крім цього, оспорюваний правочин спричинив негативні наслідки для позивача, оскільки її було позбавлено належного на праві власності нерухомого майна.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.12.2012 ОСОБА_2 видала довіреність, якою уповноважила ОСОБА_4 бути її представником в державних, громадських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, органах нотаріату, бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, Управлінні земельних ресурсів або його підрозділів, в тому ж числі в органах державної влади та місцевого самоврядування (селищній раді, сільській раді тощо), представляти її інтереси у відповідних органах, установах та організаціях, незалежно від їх організаційно-правової форми (у тому числі, в органах внутрішніх справ, нотаріату, банківських установах України, страхових компаніях, управлінні земельних ресурсів або його підрозділів, центрі державного земельного кадастру) з питань, пов`язаних з розпорядженням (продажем, міною, орендою, передачею в іпотеку в забезпечення виконання, як її зобов`язань, так і будь-яких фізичних та юридичних осіб) належної їй на праві власності земельної ділянки.

Судом також встановлено, що 19.12.2012 був укладено оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2258 га, яка передана для ведення особистого селянського господарства та розташована на території Солонківської сільської ради (за межами населеного пункту) Пустомитівського району Львівської області, кадастровий номер :05:000:0291, сторонами якого вказані продавець ОСОБА_2 , 1976 року народження, від імені якої діє ОСОБА_4 на підставі згаданої вище довіреності від 10.12.2012, та покупець ОСОБА_1 , 1993 року народження, продаж земельної ділянки вчинено за 105000,00 грн., договір від імені ОСОБА_2 підписав представник за довіреністю ОСОБА_4 .

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.

Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України).

Наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення, тобто, недійсність договору має існувати в момент його укладення.

Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частина 1 статті 237 ЦК України передбачає, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. (частина 3 статті 237 ЦПК України).

За змістом статей 244, 245 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Саття 239 ЦК України передбачає, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до статті 238 ЦК України представник може бути уповноваженим на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Тобто, при укладенні правочину представник повинен керуватись інтересами свого довірителя і створювати для нього ті права та обов`язки яких бажав довіритель.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а у неї не було наміру продавати цю земельну ділянку, якою вона користувалася і користується в даний час, сплачуючи за неї податок на землю.

Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначена у статтях 229-233 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про недійсність оспорюваного договору з підстав, передбачених чатсиною 1 статті 232 ЦК України.

Так, згідно ч. 1 ст. 232 ЦК України, правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, окрім іншого, взяв до уваги те, що ОСОБА_4 є батьком відповідача ОСОБА_1 , якому на час укладення договору купівлі-продажу було 19 років, доказів наявності у нього коштів у розмірі 105000,00 грн. для купівлі земельної ділянки суду надано не було, і за таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі продажу земельної ділянки.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договорм купівлі продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві) , а покупець приймає та зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 552/15095/15-ц (провадження №61-11797св18) зроблено висновок щодо застосування статті 232 ЦК та вказано, що «під зловмисною домовленістю необхідно розуміти умисну змову однієї сторони із представником іншої, проти інтересів особи, яку представляють. Зловмисна домовленість представника з контрагентом особи, що представляють, створює правову ситуацію, коли дійсна воля довірителя, яку повинен утілювати представник, замінюється його власною волею, що суперечить волі довірителя. Саме підміна волі довірителя волею представника і слугує підставою для визнання такого правочину недійсним. Тобто в основу зловмисної домовленості покладено умисні дії представника, який усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажав (або свідомо допускав) їх настання. При цьому не має значення, від кого виходила ініціатива здійснити змову від представник а чи від другої сторони правочину. Головне, що характеризує цей правочин, - наявність усвідомленості і волі другої сторони правочину та представника на здійснення дій усупереч інтересам особи, яку він представляє. Кваліфікація правочину, як вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює встановлення, що: від імені однієї зі сторін правочину виступав представник, хоча й не виключаються випадки, коли від імені обох сторін виступають представники; зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника; існував умисел в діях представника щодо зловмисної домовленості; настали несприятливі наслідки для особи, яку представляють; існує причиний зв`язок поміж зловмисною домовленістю і несприятливими насідками для особи, яку представляють».

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя, та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявності домовленості представника однієї сторони з іншою і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи недійсним оспорюваний договір купівлі- продажу земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з відсутності у ОСОБА_2 волевиявлення на вчинення оспорюваного договору.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з тих підстав, що дії, вчинені ОСОБА_4 , як представником ОСОБА_2 , були визначені виданою нею довіреністю, яка нею не скасовувалася та не визнавалася недійсною в судовому порядку, а відтак відповідали її внутрішній волі.

Так, довіреністю, виданою 10.12.2012, ОСОБА_2 , уповноважила ОСОБА_4 бути її представником в державних, громадських та інших підприємствах, установах, організаціях незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, органах нотаріату, бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, Управлінні земельних ресурсів або його підрозділів, в тому ж числі в органах державної влади та місцевого самоврядування (селищній раді, сільській раді тощо), представляти її інтереси у відповідних органах, установах та організаціях, незалежно від їх організаційно-правової форми (у тому числі, в органах внутрішніх справ, нотаріату, банківських установах України, страхових компаніях, управлінні земельних ресурсів або його підрозділів, центрі державного земельного кадастру) з питань, пов`язаних з розпорядженням (продажем, міною, орендою, передачею в іпотеку в забезпечення виконання, як її зобов`язань, так і будь-яких фізичних та юридичних осіб) належної їй на праві власності земельної ділянки.

Тобто, зазначеною довіреністю ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_4 бути її представником, в тому числі з питань, пов`язаних з розпорядженням належною їй на праві власності земельною ділянкою, в тому числі її продажем.

Слід зазначити, що нотаріально посвідчена довіреність від 10.12.2012 року позивачем видана на ім`я ОСОБА_4 добровільно, на день укладення оспорюваного договору нею не скасовувалася і не оспорювалася, у встановленому законом порядку судом недійсною не визнавалася.

Підписання довіреності від 10.12.2012 року ОСОБА_2 не заперечує, визнає, що таку підписувала.

Твердження ОСОБА_2 про те, що вона не знайомилася зі змістом довіреності від 10.12.2012 року, не заслуговують на увагу, оскільки жодних перешкод для ознайомлення зі змістом довіреності у неї не було.

А відтак, за наявності нескасованої ОСОБА_2 довіреності, за відсутності судового рішення про визнання недійсною довіреності, ОСОБА_4 був уповноважений на представництво інтересів ОСОБА_2 , в тому числі на представництво її інтересів і в нотаріальній конторі з питань, пов`язаних з продажем належної їй на праві власності земельної ділянки.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 посилається на відсутність волевиявлення щодо продажу земельної ділянки, щодо укладення договору купівлі продажу земельної ділянки.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували те, що ОСОБА_4 на момент укладення оспорюваного договору купівлі - продажу земельної ділянки був обізнаний про відсутність у ОСОБА_2 волевиявлення щодо продажу ним від її імені і в її інтересах земельної ділянки.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 після видачі довіреності повідомляла ОСОБА_4 про своє небажання відчужувати належну їй на праві власності земельну ділянку, довіреність нею не скасовувалася.

Інтерес і бажання ОСОБА_2 на продаж земельної ділянки зазначені в довіреності, виданій нею 10.12.2012 року, яка нею не скасовувалася, а відтак ОСОБА_4 , будучи уповноваженим ОСОБА_2 на продаж земельної ділянки не діяв всупереч інтересам позивача, оскільки діяв на підставі довіреності.

Встановивши, що оспорюваний договір купівлі продажу земельної ділянки від 19.12.2012 року, укладений між ОСОБА_2 , від імені якої діяв ОСОБА_4 на підставі довіреності від 10.12.2012 року, та між ОСОБА_1 , який є рідним сином ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов висновку, що цей договір вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 з іншою стороною правочину, ОСОБА_1 , оскільки між особою, яка діяла від імені ОСОБА_2 та покупцем земельної ділянки існують родинні відносини, що вони діяли недобросовісно, що між ними, як між батьком та сином, була зловмисна змова щодо укладення договору купівлі продажу спірної земельної ділянки всупереч інтересам ОСОБА_2 .

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі №504/3085/20зроблено висновок про те, що «укладення договору купівлі продажу у ситуації, коли від імені продавця діє представник, із іншою стороною покупцем (родичем представника продавця) саме по собі не свідчить, що мала зловмисна домовленість представника з покупцем, умислу представника, домовленості сторін оспорюваного договору для переслідування власних інтересів всупереч інтересам продавця».

На думку колегії суддів укладення договору купівлі - продажу у ситуації, коли від імені продавця укладає договір представник (батько покупця), саме по собі не свідчить, що мала місце зловмисна домовленість представника з іншою стороною покупцем (сином представника).

Судом першої інстанції не враховано те, що нотаріально посвідченою довіреністю від 10.12.2012 року позивач уповноважила ОСОБА_4 , бути її представником і надала йому право щодо продажу земельної ділянки будь якій особі на власний вибір, будь яких застережень щодо покупця земельної ділянки довіреність не містить.

Слід зазначити і те, що у зазначеній довіреності відсутні обмеження щодо повноважень чи обов`язок представника ОСОБА_4 погоджувати будь які дії з ОСОБА_2 .

Матеріали справи не містять належних та допустимих доків на підтвердження того, що у сторін оспорюваного договору був відсутній реальний намір укласти і виконати цей договір.

Позивач, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не довела належними та допустимими того, що ОСОБА_4 від її імені вчиняв оспорюваний договір купівлі продажу земельної ділянки всупереч волі та інтересам довірителя, за наявності зловмисної домовленості представника продавця з покупцем.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року у справі №504/3085/20 зроблено висновок про те, що «неотримання продавцем грошових коштів за договором купівлі продажу, укладеним продавцем, від імені якого діяв представник, не свідчить про недійсність договору, оскільки невиконання чи неналежне виконання зобов`язань, що виникли на підставі оспорюваного договору, не є підставою для визнання його недійсним».

З огляду на вищенаведене, колегія суддів вважає, що зазначена позивачем підстава для визнання оспорюваного договору недійсним неотримання нею коштів за оспорюваним договором купівлі продажу земельної ділянки, само по собі не може бути правовою підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки не свідчить про його недійсність.

Доводи про те, що у ОСОБА_2 не було необхідності продавати належну їй на праві власності земельну ділянку, не можуть бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.

З врахуванням вищенаведеного, беручи до уваги підстави, з яких позивач просить визнати оспорюваний договір купівлі продажу земельної ділянки недійсним, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2258 га, яка передана для ведення особистого селянського господарства та розташована на території Солонківської сільської ради (за межами населеного пункту) Пустомитівського району Львівської області, кадастровий номер :05:000:0291, який укладено від імені ОСОБА_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений 19.12.2012 приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л.З., зареєстрований в реєстрі за №2480.

За відсутності передбачених законодавстом підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2258 га, яка передана для ведення особистого селянського господарства та розташована на території Солонківської сільської ради (за межами населеного пункту) Пустомитівського району Львівської області, кадастровий номер :05:000:0291, який укладено від імені продавця ОСОБА_2 її представником ОСОБА_4 з покупцем ОСОБА_1 , посвідчений 19.12.2012 приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Віблим Л.З., зареєстрований в реєстрі за №2480, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити.

Оскільки відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат, то з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути 1362.00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2025 року скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1362.00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 10.12.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський Р.П. Цяцяк