Справа № 128/2699/24
РІШЕННЯ

Іменем України

02.12.2025 м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області у складі:

головуючої - судді Саєнко О.Б., при секретарі - Савченко Я.С.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Вишаровської В.К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області «про визнання права власності на спадкове майно», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, яку обґрунтувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 86 років, померла її мама ОСОБА_2 , яка за життя розпорядилася належним їй майном та склала заповіт на користь позивача, який посвідчено 16.03.2004 секретарем Степанівської сільської ради Коцур Т.О., зареєстровано в реєстрі № 19.

Вказує, що вона звернулася до Вінницької районної державної нотаріальної контори в 2008 році із заявою про прийняття спадщини, відповідно була заведена спадкова справа № 613/2008. В подальшому 05.08.2010 вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, позначену на плані зовнішніх меж земельної ділянки під номером НОМЕР_1 , площею 2.04 гектарів в межах з планом, розташованої на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Окрім цього, 16 травня 2024 року, за № 874/02-31 позивач отримала постанову державного нотаріуса Вінницької районної державної нотаріальної контори Вінницької області Когутницького Є.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Нотаріус відмовив видати їй свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, розташований за адресою : АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відмова мотивована тим, що у спадкоємців відсутні документи, які посвідчують право власності спадкодавця на спадковий житловий будинок. З наданої довідки КП «ВООБТІ» вбачається, що спадковий будинок належить колгоспному двору головою якого є ОСОБА_2 . Також нотаріус зазначив, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Також у відмові нотаріус зазначив, що оформити свої спадкові права на частку житлового будинку спадкоємець не може, оскільки свідоцтво про право особистої власності не є документом, що свідчить про перебування його у власності спадкодавця, так як вказує, що двір є колгоспним, що не дає можливості реалізувати спадкові права.

Зазначає, що на адвокатський запит від 17 червня 2024 року до Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області, староста Степанівського старостинського округу Сергій Зашкарук 28.06.2024 надав ксерокопію погосподарських книг на будинок АДРЕСА_1 за 1986-1995, з яких убачається, що головою колгоспного двору та єдиним його членом, була ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Позивач вказує, що успадкувала буд. АДРЕСА_1 , після смерті матері ОСОБА_2 , оскільки до складу спадщини ввійшло вказане будинковолодіння та уже на момент видачі свідоцтва на право власності ОСОБА_2 була єдиним членом колгоспного двору, а в послідуючому єдиним власником вказаного будинку та вправі була розпорядитися ним на власний розсуд.

У зв`язку із чим, позивач вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою та просить суд визнати за нею право власності на буд. АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті її матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

19.11.2025 представник відповідача Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області у судове засідання повторно не з`явився з невідомих суду причин, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся завчасно та належним чином; заяв про розгляд справи без його участі або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило.

Позивач та її представник- адвокат Вишаровської В.К., у даному судовому засіданні не заперечували проти розгляду справи у відсутності представника відповідача та ухвалення заочного рішення суду.

Згідно з п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Отже, суд, з урахуванням думки позивача та її представника, які не заперечували, ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи у відсутності представника відповідача на підставі наявних у справі доказів відповідно до ст. 280 ЦПК України.

У даному судовому засіданні представник позивача адвокат Вишаровська В.К., позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав зазначених у позові, суду пояснила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 86 років, померла мама позивача ОСОБА_2 , яка на випадок своєї смерті склала заповіт, яким все своє майно заповіла своїй донці ОСОБА_1 , в тому числі і житловий будинок АДРЕСА_1 . Також вказує, що після смерті матері, позивач ОСОБА_1 звернулася до нотаріальної контори з метою оформлення права власності на спадкове майно, проте постановою державного нотаріуса Вінницької районної державної нотаріальної контори Вінницької області Когутницького Є.В. відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, розташований за адресою: по АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки свідоцтво про право особистої власності не є документом, що свідчить про перебування його у власності спадкодавця, так як вказує, що двір є колгоспним, головою якого була ОСОБА_2 , що не дає можливості позивачу реалізувати свої спадкові права.

Тому представник позивача просила суд позов задовільнити , визнати за ОСОБА_1 право власності на будинок АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , а понесені судові витрати у даній цивільній справі залишити за позивачем.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засідання підтримала пояснення свого представника та просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з підстав вказаних у позові.

Вивчивши позов, вислухавши вступне слово позивача та її представника, дослідивши наявні докази в справі в їх сукупності, суд вважає, що позовна заява обґрунтована та така, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 86 років померла ОСОБА_2 (мати позивача), що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_2 , виданого 26.02.2008 відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис №624 (а.с.7).

16.03.2004 ОСОБА_2 , на випадок своєї смерті склала заповіт, яким все своє майно, де б воно не було, з чого воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом, заповіла своїй донці ОСОБА_1 (позивачу). Вказаний заповіт посвідчений 16.03.2004 секретарем Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області Коцур Т.О. та зареєстровано в реєстрі за №19, що підтверджується копією вказаного заповіту (а.с.8).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 11.02.2025 витребувано з Вінницької районної державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведену після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 (а.с.50).

На виконання вимог вищезазначеної ухвали, 21.02.2025 з Вінницької районної державної нотаріальної контори надійшла копія спадкової справи №613/2008 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , з якої судом встановлено що з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори дійсно звернулася донька померлої ОСОБА_1 (а.с.59) та отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку під номером 228, площею 2.04 га, в межах згідно з планом, розташовану на території Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області (зворотній бік а.с.89).

Також після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 , що належав померлій на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого виконавчим комітетом Степанівської сільської ради 05.06.1989 на підставі рішення Вінницької районної ради від 19.05.1988 №128, про що свідчить копія довідки №3, виданої 24.06.2024 керівником Вінницького ВП КП «ВООБТІ» (зворотній бік а.с.11) та дослідженими в судовому засіданні матеріалами інвентаризаційної справи №268.

Окрім цього, з викопіювання з погосподарської книги Степанівської сільської ради, с. Степанівка, за 1986-1995 роки на домоволодіння АДРЕСА_2 , судом убачається, що дійсно ОСОБА_3 (мати позивач), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , за життя була головою колгоспного двору (а.с.14-15).

Проте, постановою державного нотаріуса Вінницької районної державної нотаріальної контори Когутницького Є.В. від 16.05.2024 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_2 померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки свідоцтво про право особистої власності не є документом, що свідчить про перебування його у власності спадкодавця, так як вказує, що двір є колгоспним, що не дає можливості реалізувати спадкові права, що підтверджується копією постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №874/02-31 від 16.05.2024 (а.с.12).

Застосовуючи норми матеріального та процесуального права, суд виходить з наступного:

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу.

На підставі ст.81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб - спадкоємців.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частина 1 ст. 1223 ЦК України передбачає, що право на спадкування мають ті особи, які визначені у заповіті.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст. 1269 ЦК України).

Частиною 5 статті 1268 ЦК України встановлено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці.

Згідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради.

Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Згідно п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство.

Згідно з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору.

Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Тобто усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст. 563 ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів.

Згідно аналізу положень ст. 392 ЦК України, вбачається, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Отже з матеріалів справи судом установлено, що спадкове домоволодіння, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , відносилося до категорії колгоспних дворів; головою колгоспного двору була мати позивача - ОСОБА_2 та якій належав вищевказаний колгоспний двір; позивач ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті матері, так як звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_2 в поза судовому порядку, оскільки спадковий будинок відноситься до категорії колгоспних дворів.

Тому, суд прийшов до висновку, що права та законним інтересам позивача підлягають судовому захисту, шляхом задоволення позову у повному обсязі, що відповідає чинному законодавству України та не порушує прав, свобод та інтересів третіх осіб.

При цьому суд не вирішував питання щодо стягнення судових витрат із відповідача на користь позивача, оскільки представник позивача у судовому засіданні зазначила, що понесені судові витрати позивач залишає за собою.

Керуючись ст.ст.258, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області «про визнання права власності на спадкове майно», - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 , право власності в порядку спадкування за заповітом, що посвідчений 16.03.2004 секретарем Степанівської сільської ради Вінницького району Вінницької області Коцур Т.О. та зареєстрований в реєстрі за №19, на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 матері ОСОБА_2 .

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Вінницького апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя Олена САЄНКО