КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м.Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Поліщук Н.В.

суддів Желепи О.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Крисіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою адвокатом Коноваленко Єлизаветою Олександрівною, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Хоменко В.С., дата складення повного судового рішення не зазначена,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування автомобіля, -

встановив:

1. Короткий виклад доводів пред`явленого позову.

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про витребування автомобіля.

Вимоги позову мотивує тим, що 27 грудня 2016 року позивач придбав автомобіль марки «Porsche» модель «Cayenne», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 . У 2017 році транспортним засобом користувалась інша особа. Оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 27 грудня 2016 року серії НОМЕР_2 знаходився в автомобілі.

Позивач зазначає, що в подальшому він дізнався, що належний йому транспортний засіб «Porsche Cayenne» знятий із реєстрації і переоформлений на незнайому йому особу.

ОСОБА_2 зауважив, що вказані дії вчинені без його участі та відома, письмових розпоряджень (довіреностей) щодо відчуження транспортного засобу він не оформлював та жодних документів не підписував.

За вказаним фактом 19 червня 2017 року позивач звернувся до Дніпровського управління поліції ГУНП у м. Києві із заявою про заволодіння транспортним засобом шляхом обману та зловживанням довірою (шахрайство), за результатами якої 20 червня 2017 року відомості про вчинення кримінального правопорушення були внесені до ЄРДР № 0008529 та здійснюється досудове розслідування кримінального провадження за ознаками складу злочину, передбаченого частиною 2 статті 190 КК України. Досудове розслідування триває.

Зазначав, що згідно відповіді Головного сервісного центру МВС України транспортний засіб марки «Porsche Cayenne» неодноразово перепродавався та останнім актуальним власником є відповідач ОСОБА_1 .

Мотивуючи наведеним, просить витребувати від ОСОБА_1 на його користь транспортний засіб марки «Porsche» модель «Cayenne», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 .

2. Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Рішенням Голосіїського районного суду міста Києва від 15 квітня 2025 року позов задоволено. Витребувано від ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 транспортний засіб марки «Porsche» модель «Cayenne», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 . Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 16 654,00 грн сплаченого судового збору.

Задовольнивши позов, суд першої інстанції вказав про наявність підстав для витребування спірного автомобіля із чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , яка зазначена теперішнім його власником, оскільки договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8047/2017/295885 від 18 січня 2017 року, згідно із яким транспортний засіб марки «Porsche» модель «Cayenne», 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , вперше відчужено, позивачем не підписувався та була відсутня воля ОСОБА_2 на його відчуження.

3. Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись з ухваленим рішенням, адвокатом Коноваленко Є.О., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подано апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на незаконність оскаржуваного рішення.

Зазначає, що суд задовольнив позов про витребування автомобіля, виходячи з того, що позивач не підписував первинний договір відчуження і не мав волі на продаж транспортного засобу, відтак автомобіль вибув із його власності незаконно. Однак такий висновок є передчасним і помилковим, оскільки суд не встановив ключову для застосування статей 387-388 ЦК України обставину чи є відповідачка добросовісним набувачем.

Звертає увагу, що відповідачка придбала транспортний засіб за плату, перевірила його правовий статус у сервісному центрі МВС та реєстрах щодо обтяжень, не мала та не могла мати відомостей про можливі порушення при первинному відчуженні. Таким чином, вона вчинила правочин із належною обачністю, що свідчить про її добросовісність.

Відповідно до практики Верховного Суду, зокрема постанов від 20 березня 2019 року у справі №521/8368/15-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 30 липня 2020 року у справі №752/13695/18, а також правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 04 липня 2023 року у справі №233/4365/18 та від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19, втручання у право добросовісного набувача на володіння майном можливе лише у виключних випадках, коли дотримано справедливий баланс та не покладається на добросовісного набувача надмірний індивідуальний тягар.

Суд першої інстанції не дослідив характер та оплатність набуття майна, не оцінив поведінку відповідача на предмет добросовісності, не навів мотивів щодо пропорційності втручання у її право мирного володіння.

Мотивуючи наведеним, просить рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 квітня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

4. Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу.

23 червня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.

Зазначає, що скаржниця намагається спростувати рішення без належних підстав, довільно тлумачить норми матеріального права та ігнорує встановлені судом обставини.

Суд першої інстанції правильно з`ясував факти, надав сторонам можливість подати докази та обґрунтування, і вірно застосував як норми матеріального, так і процесуального права.

Позивач довів, що придбав автомобіль Porsche Cayenne у 2016 році та набув право власності на підставі договору й реєстрації. У 2017 році автомобіль був знятий із реєстрації та відчужений без його участі, волі та підпису. Експертиза КНДІСЕ підтвердила, що підпис у договорі від 18 січня 2017 року виконаний не ним, а іншою особою. Тобто майно вибуло з володіння власника поза його волею. Ця обставина встановлена та підтверджена судами у справі № 753/14670/19 і не потребує повторного доказування.

Апеляційний суд у вищевказаній справі дійшов висновку, що договір є неукладеним, а позивач обрав неефективний спосіб захисту, водночас вказавши, що належним способом є витребування майна за правилами статей 387-388 ЦК України.

Відповідно позивач реалізував саме цей спосіб захисту, який відповідає правовій природі порушення. Згідно частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з його володіння не з його волі. Саме такий випадок має місце, що підтверджено як доказами, так і правовою позицією суду у справі №753/14670/19.

Оскільки позивач не відчужував автомобіль і не підписував договору, право власності не припинялось, а отже збереглося за ним. Будь-які наступні переоформлення не усувають первісної незаконності вибуття майна і не переривають право власника вимагати повернення речі.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано встановив факт вибуття автомобіля без волі власника, правильно застосував статті 387-388 ЦК України та дійшов висновку про задоволення позову.

В обґрунтування відзиву посилається на правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц.

Мотивуючи наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін.

5. Позиція учасників справи.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Ісаєнко О.В., проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили оскаржуване рішення залишити без змін.

Скаржниця та її представник у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їхня неявка не перешкоджає розгляду справи.

6. Позиція суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника - адвоката Ісаєнка О.В., розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

7. Фактичні обставини справи, установлені судом.

З матеріалів справи убачається, що 27 грудня 2016 року за позивачем зареєстровано право власності на транспортний засіб "Porsche Cayenne", 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , що підтверджується даними свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 27 грудня 2016 року серії НОМЕР_2 (а.с.11).

Постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2022 року скасовано рішення Дарницького районного суду м.Києва від 18 листопада 2021 року та ухвалено нове, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві про визнання недійним договору купівлі-продажу автомобіля.

Ухвалюючи постанову, суд апеляційної інстанції установив доведеність факту того, що ОСОБА_2 не підписувався договір купівлі-продажу транспортного засобу від 18 січня 2017 року і як наслідок відсутність у позивача волевиявлення на відчуження автомобіля (а.с.15-19).

Згідно даних висновку експертів №34896/34897/34898/20-32 від 28 квітня 2021 року за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у цивільній справі №753/14670/19 убачається, що підпис від імені ОСОБА_2 , який міститься у договорі купівлі-продажу транспортного засобу №8047/2017/295885 від 18 січня 2017 року, у розділі "10. Мізцезнаходження і реквізити сторін" у графі "Продавець: ОСОБА_2 ____", - виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою (а.с. 20-25).

Із даних листа Голосного сервісного центру МВС №31/563А3-6449-2024 від 06 березня 2024 року убачається, що спірний транспортний засіб марки "Porsche Cayenne" в подальшому неодноразово перереєстровувався на нових власників за договорами купівлі-продажу та останнім актуальним власником цього автомобіля зазначено ОСОБА_1 .. Перереєстрація транспортного засобу "Porsche Cayenne" на відповідачку, як на нового власника, здійснена 09 вересня 2023 року на підставі договору купівлі-продажу №7191/23/001970 (а.с. 34-35).

8. Мотиви, якими керується колегія суддів апеляційного суду, та застосовані норми права.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

За приписами статей 317, 319 ЦК України власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Частиною 1 статті 388 ЦК України унормовано, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина 3 статті 388 ЦК України).

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини 1 статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

У справі, що переглядається колегією суддів установлено, що підпис, який міститься у договорі купівлі-продажу транспортного засобу № 8047/2017/295885, укладеному 18 січні 2017 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , у графі «Продавець», виконаний не ОСОБА_2 , а іншою особою, що свідчить про відсутність волі власника на відчуження транспортного засобу.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить із такого.

Виключне право на укладення договору купівлі-продажу майна належить лише власнику цього майна або уповноваженій ним у встановленому законом порядку особі.

У справі, яка переглядається, установлено, що договір купівлі-продажу належного позивачу автомобіля безпосередньо позивачем не підписувався, тобто воля власника транспортного засобу ОСОБА_2 не була спрямована на укладення будь-якого договору відчуження цього майна, що свідчить про вибуття спірного майна з володіння законного власника поза його волею та з порушенням законодавства.

Згідно із частиною 1 статті 388 ЦК України право власника на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини 1 згаданої статті).

Право власності ? це врегульовані законом відносини, що дозволяють власнику володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, вчиняючи будь-які дії, не заборонені законом, а також захищати це майно від втручання третіх осіб. Це право ґрунтується на володінні (мати річ), користуванні (використовувати її за призначенням) та розпорядженні (вирішувати долю майна, продавати, дарувати тощо).

Установивши, що спірний транспортний засіб вибув з володіння власника ОСОБА_2 поза його волею, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про витребування цього рухомого майна з чужого незаконного володіння відповідачки, яка є останнім набувачем майна за наступними правочинами щодо його відчуження.

Суд першої інстанції з`ясував питання незаконності набуття транспортного засобу ОСОБА_3 , право власності на яке є похідним від права на це рухоме майно інших осіб за наступними правочинами з його відчуження, які, у свою чергу, не набули у встановленому законом порядку право власності на це майно та не мали права його відчужувати.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина 1 статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Такі висновки наведено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі №521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2024 року в справі №754/446/22 (провадження № 61-7349сво23).

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Віндикаційний позов ? це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Такий висновок наведено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19).

Досліджуючи добросовісність дій відповідачки, зваживши на підстави та послідовність набуття спірного автомобіля у власність ОСОБА_1 , а також обставини вибуття спірного майна із володіння ОСОБА_2 , колегія суддів зазначає про таке.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому, в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

Отже, право власності на майно, яке було передано за правочинами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване.

Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Окрім цього, апеляційний суд враховує таке.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Встановивши, що спірний автомобіль вибув із володіння його власника ОСОБА_2 поза волею останнього на підставі підробленого договору, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про витребування цього транспортного засобу з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 .

При цьому колегія суддів враховує інтереси позивача як власника спірного транспортного засобу, який здійснює захист порушеного права власності, надаючи їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами добросовісного набувача, та вважає, що права та інтереси власника ОСОБА_2 , який позбувся володіння автомобілем внаслідок протиправних дій, за обставин цієї справи, перевищують інтереси добросовісного набувача, який набуває право власності на майно, якщо згідно зі статтею 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що свої права ОСОБА_1 , як добросовісний набувач, може захистити у спосіб звернення до суду з позовом до продавця спірного автомобіля щодо відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України. Розрахунки між власником та добросовісним набувачем при витребуванні майна із чужого незаконного володіння проводяться відповідно до порядку, визначеного статтею 390 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Порушень норм процесуального права, які давали б підстави для скасування рішення суду, апеляційним судом не установлено.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Коноваленко Єлизаветою Олександрівною, залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 15 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повну постанову складено 12 грудня 2025 року.

Суддя-доповідач Н.В. Поліщук

Судді О.В. Желепа

В.В. Соколова