К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 грудня 2025 року місто Київ

справа № 759/17927/25

апеляційне провадження № 22-ц/824/17346/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Поливач Л.Д.,

за участю секретаря судового засідання: Алієвої Д.У.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Богомазова Павла Сергійовича на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 18 серпня 2025 року, постановлену під головуванням судді Ул`яновської О.В., про відмову у відкритті провадження, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих коштів, в якому просив стягнути з відповідачки загальну суму боргу в розмірі 48 000 доларів США та 90 000 грн.

Позов мотивовано тим, що у період з червня 2024 року по червень 2025 року включно, на особисте прохання заступниці директора Національного заповідника «Києво-Печерська лавра» з питань платних послуг ОСОБА_2 , позивач передавав щомісячно їй готівкову суму у розмірі 3 000 доларів США. Зі слів ОСОБА_2 , вказані кошти були необхідні для підтримки оперативної діяльності Заповідника, вирішення «нагальних питань», що не можуть бути вирішені в межах офіційних бюджетних процедур, та нібито для «потреб закладу культури». Зазначені виплати здійснювалися без укладення будь-яких договорів або оформлення розписок з боку ОСОБА_2 , що обумовлювалося виключно довірчими відносинами, а також позиціюванням ОСОБА_2 як уповноваженої посадової особи Заповідника. По суті, між сторонами існували фідуціарні відносини (фідуціарний договір), де головним елементом встановлення є довіра. Передача готівкових коштів відбувалась особисто ОСОБА_2 у присутності інших осіб, які можуть це підтвердити. Загальна сума переданих готівкових коштів за вказаний період складає щонайменше 36 000 доларів США.

Також зазначав, що коли позивач перебував у трудових відносинах із Заповідником на посаді помічника генерального директора, то ОСОБА_2 неодноразово зверталася із ультимативною вимогою спрямовувати заробітну плату позивача на її особисті потреби. Зокрема, на вимогу ОСОБА_2 позивачем було передано їй грошові кошти з трьох заробітних плат у сумі 90 000 грн.

Поїздка ОСОБА_2 до м. Лондон (Велика Британія) оплачувалася для неї та також за кошти позивача. На прохання ОСОБА_2 позивач в жовтні 2023 р. та у січні 2025 року виділив по 6 000 доларів США на покриття витрат на її відрядження до м. Лондона. ОСОБА_2 обіцяла надати звіт по поверненню. Станом на сьогодні жодного звіту не надано, що породжує обґрунтовані сумніви щодо цільового використання коштів. Отже, ОСОБА_2 безпідставно отримано грошові кошти у сумі 12 000 доларів США та не надано жодного звіту.

Посилаючись на наведене, позивач просив позов задовольнити.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 18 серпня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Богомазов П.С. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що висновок суду про господарський характер правовідносин не відповідає обставинам справи та вимогам процесуального закону, оскільки спір виник між фізичними особами, спір має приватноправових характер, оскільки обумовлений порушенням та загрозою порушення приватного права та інтересу позивача.

Наголошує, що передача та безпідставне набуття грошових коштів відповідачкою відбулося до офіційного підписання Меморандуму між двома юридичними особами.

Вказує, що суд першої інстанції фактично підмінив правову природу заявлених вимог, неправомірно звівши їх до виключно господарських правовідносин. Однак правова кваліфікація спору визначається змістом позовних вимог і підставами позову, а не формальним посиланням на існування певного документу між юридичними особами, керівниками яких є або були сторони.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Бабійчук О.С. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Пудкалюк К.О. проти доводів апеляційної скарги заперечувала та просила залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді Саліхова В.В., пояснення представника позивача та представника відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спір виник між суб`єктами господарювання, а саме вказані грошові кошти були передані в рамках укладеного Меморандуму між юридичними особами, представниками яких були ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , внаслідок чого позов розглядається між двома юридичними особами, а нормами ЦПК України не передбачений порядок вирішення заявлених спірних відносин між зазначеними суб`єктами, за суб`єктивним складом сторін та сутністю спору вказана справа підлягає розгляду господарськими судами у порядку, визначеному нормами ГПК України.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, загальні суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

З огляду викладене, правильне визначення юрисдикції суду в справі залежить від змісту правовідносин та учасників спору.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.

Зазначене положення процесуального закону застосовується судом у разі звернення з вимогами, які не відносяться до предметної юрисдикції загальних судів в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 333/6816/17 , критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Згідно ч.1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (частина перша статті 3 ГК України).

Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності (стаття 2 ГК України).

Сферу господарських відносин становлять господарсько-виробничі, організаційно-господарські та внутрішньогосподарські відносини.

Господарсько-виробничими є майнові та інші відносини, що виникають між суб`єктами господарювання при безпосередньому здійсненні господарської діяльності.

Під організаційно-господарськими відносинами у цьому Кодексі розуміються відносини, що складаються між суб`єктами господарювання та суб`єктами організаційно-господарських повноважень у процесі управління господарською діяльністю.

Отже, при вирішенні питання про те, чи можна вважати правовідносини та відповідний спір господарськими, слід керуватися ознаками, наведеними у статті 3 ГК України. Господарський спір належить до юрисдикції господарського суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, урегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського й цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що він передавав кошти відповідачці для підтримки оперативної діяльності Заповідника, вирішення нагальних питань та для потреб закладу культури, однак ОСОБА_2 ніякої звітності або деталізації майбутнього використання коштів позивачу не надавала.

З огляду на зазначене, позивач вважає, що кошти отримання відповідачкою є безпідставно набутим майном, оскільки вони були передані без належної правової підстави, не підтверджено їх цільове використання, відповідачка не надала жодної звітності чи підтвердження їх належного використання (не в особистих цілях).

У постанові Великої Палати Верховного Суду 14 березня 2018 року у справі № 522/3454/16-ц (провадження № 14-6цс18) зроблено висновок про те, що під час визначення того, у якому порядку необхідно розглядати конкретний спір, необхідно встановити предмет спору, характер спірних правовідносин та суб`єктний склад учасників справи. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства, тобто встановлення змісту позовних вимог, визначення яких належить виключно позивачу; по-друге, суб`єктний склад такого спору, тобто склад учасників справи та зміст і характер спірних правовідносин.

Виходячи зі змісту позовної заяви, колегія суддів вважає, що спір виник між фізичними особами, стосовно наданих позивачем ОСОБА_1 коштів відповідачці ОСОБА_2 , які остання, на думку позивача, набула безпідставно.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що за суб`єктивним складом сторін та сутністю спору вказана справа підлягає розгляду господарськими судами у порядку, визначеному нормами ГПК України.

Колегія суддів вважає, що факт укладення 28 червня 2024 року Меморандуму про співпрацю №14-Ф між Благодійною організацією «Благодійний Фонд «Антонія і Феодосія Печерських» та Національним заповідником «Києво-Печерська лавра» не визначає належність цього спору до господарського, оскільки, як зазначає позивач у позові кошти передавалися ОСОБА_3 фізичній особі ОСОБА_2 для реалізації суспільно значущих культурно-освітніх цілей, а також виконання запланованих спільних проектів. Отже, характер даних правовідносин не є таким, що виник з господарських правовідносин між двома юридичними особами.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає передчасним висновок суду першої інстанції, що даний спір виник з господарських правовідносин, тому підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, що є підставою для відмови у відкритті провадження згідно з п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України.

Відповідно до ч.4 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, тому наявні підстави для скасування ухвали та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Богомазова Павла Сергійовичазадовольнити.

Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 18 серпня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанову.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: