Провадження № 2/522/9986/25
УХВАЛА

10 грудня 2025 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду міста Одеси Павлик І.А., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

17.10.2025 року позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеса з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав.

22.10.2025 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано час для усунення недоліків.

12.11.2025 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ознайомившись із матеріалами позовної заяви та вирішуючи питання щодо можливості відкриття провадження у справі, суд виходить з наступого.

Так, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач ОСОБА_1 є громадянкою України, її місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації, зареєстрованого місця проживання в Україні не має. Відповідно до акту № 6 від 06.11.2025 про обстеження житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , складеного виконавчим комітетом Одеської міської ради Орган самоорганізації населення Комітету мікрорайону «Приморський» в м. Одесі, ОСОБА_2 в будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрованим не був та проживав, зі слів сусідів, в квітні-травні 2018 року. При обстеженні будинку не виявлено його особистих речей, зі слів сусідів та сім`ї ОСОБА_1 з літа 2018 року ОСОБА_2 в зазначеному будинку не бачили.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одінцово, Московської обл., Російська Федерація, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 22.01.2015, виданого Литкарінський відділом РАГС Головного управління РАГС Московської області.

Згідно Довідки № 385546 про реєстрацію особи громадянином України ОСОБА_3 згідно рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 10.11.2020 набув громадянства України на підставі ч. 1 ст. 7 Закону України «Про громадянство України» та є громадянином України з 30.12.2014.

Отже, предметом даного позову, поданого громадянкою України є позбавлення відповідача, який є громадянином Російської Федерації, батьківських прав щодо дитини, народженої на території Російської Федерації, яка має громадянство України.

Позивач є громадянкою України та разом із дитиною наразі мешкає в Україні.

Відповідач є громадянином Російської Федерації та на території України зареєстрованого місця проживання не має та не мав.

Чинним цивільним процесуальним законодавством України передбачено, що спір щодо позбавлення батьківських прав та визначення місця проживання дитини підсудний суду за зареєстрованим у встановленому порядку місцем проживання або перебування відповідача (правила загальної підсудності, ст. 27 ЦПК України) та не передбачає альтернативної підсудності щодо можливості розгляду вказаної справи за зареєстрованим місцем проживання позивача.

Стаття 496 ЦПК України встановлює процесуальні права та обов`язки іноземних осіб.

Так, іноземці, особи без громадянства, іноземні юридичні особи, іноземні держави (їх органи та посадові особи) та міжнародні організації (далі - іноземні особи) мають право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод чи інтересів. Іноземні особи мають процесуальні права та обов`язки нарівні з фізичними і юридичними особами України, крім випадків, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v.UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини вказує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v.UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України (ч. 1 ст. 497 ЦПК України).

З урахуванням Закону України «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року», набрання чинності якого відбулось 23 грудня 2022 року, оскільки відповідач є громадянином іншої держави, процесуальні питання, пов`язані з вирішенням даного спору, регулюються Законом України «Про міжнародне приватне право».

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (п. 3 ч. 1 ст. 1, ст. 75-77 Закону).

Права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67,67-1,67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини (ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися (ч. 1 ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Таким чином, суди, вирішуючи питання про належність справи до їх компетенції, зобов`язані з`ясувати, в судах якої країни відповідно до міжнародних зобов`язань України підлягає розгляду справа з міжнародним елементом.

Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню в судах України, підсудність справи визначається за правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.

У п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Положеннями ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках:

1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону;

2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;

3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України;

4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні;

5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні;

6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання;

7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України;

9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України;

10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном;

11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України;

12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Ані вказана норма Закону України «Про міжнародне приватне право», ані інші законодавчі акти не передбачають, що національні суди можуть приймати до свого провадження і розглядати справи про позбавлення батьківських прав, відповідачем за яким є громадянин іншої держави, який не має місця проживання або місцезнаходження в Україні.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 квітня 2022 року у справі № 200/421/19, провадження № 61-6949св21.

Пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Виходячи з наведеного, оскільки відповідач є громадянином Російської Федерації, зареєстрованого місця проживання та майна на території України не мав та не має, наразі на території України не мешкає, місцем народження дитини є Російська Федерація, то позовні вимоги ОСОБА_1 про позбавлення відповідача батьківських прав не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства судами України.

Крім того, народження дитини, про позбавлення батьківських прав відносно якої просить позивачка, відбулося у Російська Федерація, через що, в силу вимог п. 7 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», вказана вимога також не може бути предметом розгляду в суді на території України.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine, № 29458/04, № 29465/04, §24) вказав, що фраза «установленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Отже, враховуючи норми ЦПК України та компетенційну складову у понятті «судом, установленим законом», суд вважає, що використання судом повноважень, не передбачених чинним процесуальним законодавством, є недопустимим.

З огляду на вказане суд дійшов висновку, що в даному випадку вимоги позивачки про позбавлення батьківських прав громадянина Російської Федерації щодо дитини, народженої на території Російської Федерації, не можуть бути предметом розгляду судами України, оскільки такий суд не є «судом, установленим законом».

Отже, суд дійшов висновку про необхідність відмовити у відкритті провадження у справі, та вважає необхідним роз`яснити ОСОБА_1 , що позовні вимоги слід пред`являти у відповідний суд за місцем проживання відповідача в іноземній державі.

Керуючись ст.ст. 27, 28, 186, 258-261, 353, 354 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про позбавлення батьківських прав відмовити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що її позовні вимоги підлягають розгляду відповідним судом Російської Федерації за місцем проживання відповідача.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та протягом п`ятнадцяти днів може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду.

Суддя І.А. Павлик