П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 жовтня 2025 року м. Київ

Справа №645/3399/24-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/8549/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

за участю секретаря Федорчук Я.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухваленого під головуванням судді Новака Р.В. 28 листопада 2024 року, дата складення повного тексту рішення не зазначена, у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерне товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати,

В С Т А Н О В И В

У червні 2024 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) від 08.05.2024 № 105/ос про припинення трудового договору (контракту) АТ «Українська залізниця» про звільнення 10.05.2024 ОСОБА_1 за п. 1 ст. 40 КЗпП України; поновити її на посаді старшого ревізора відділу внутрішнього аудиту управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця» з 10.05.2024 або рівнозначній посаді у разі скорочення вказаної посади; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач перебувала у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця» працюючи з 2001 року в різних структурних підрозділах на різних посадах. З 24.02.2022 для позивача було запроваджено простій до 31.03.2022, а з 01.04.2022 з нею було призупинено трудові відносини відповідно до наказу №389/ос. Не погоджуючись із вказаним рішенням відповідача, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав. Так, рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23.11.2023 у справі № 359/6714/23 позов ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу, поновлення дії трудового договору та стягнення заробітної плати, задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ АТ «Українська залізниця» № 389/ос від 01.04.2022 в частині призупинення дії трудового договору із ОСОБА_1 13.02.2024 позивачем було направлено листа до відповідача з повідомленням про намір приступити до своїх посадових обов`язків та проханням повідомити про можливість виходу на роботу відповідно до рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 23.11.2023 у справі № 359/6714/23. Тобто, позивач мала та має бажання працювати в АТ «Українська залізниця». У відповідь на дане звернення позивачем було отримано копію листа від 01.03.2024 № ЦЦУП 13/71, що містився в поштовому відправленні № 958. В додаток до листа № ЦЦУП 13/71 01 березня 2024 року було долучено копію попередження про наступне вивільнення № ЦПК-115, датовану 21.08.2023, водночас копія даного попередження не була належним чином засвідчена. До вищевказаного листа було долучено перелік вакантних посад лише станом на 01.03.2024. 10.05.2024 позивач отримала від відповідача 29375,04 грн. Однак, у зв`язку з тим, що у призначенні платежу було зазначено, що це заробітна плата за травень 2024 року, то позивач направила лист від 11 травня 2024 року до свого роботодавця - АТ «Українська залізниця» з проханням пояснити що це за грошові кошти. У відповідь на лист від 11 травня 2024 року відповідач надав відповідь, що позивача звільнено згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату та надав копію наказу (розпорядження) № 1095/ос від 08.05.2024 про припинення трудового договору (контракту) з позивачем. До моменту отримання відповіді на вищевказаний лист, відповідач не надав жодними засобами зв`язку повідомлень/інформації про припинення трудових відносин та про особисте отримання наказу про звільнення та трудової книжки. Також, позивача не було особисто повідомлено за 2 місяці про наступне вивільнення. Копію наказу (розпорядження) №1095/ос від 08.05.2024 позивач особисто не отримувала. Відповідач надіслав копію наказу про звільнення лише у відповідь на звернення позивача, яке остання отримала 03.06.2024, що підтверджується копією конверту, описом вкладення та роздруківкою з Укрпошти. Водночас жодних документів про скорочення штату позивачу особисто під розпис повідомлено не було, трудової книжки в день звільнення позивач не отримувала.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11.06.2024 вказану цивільну справу направлено до Печерського районного суду м. Києва за підсудністю.

Ухвалою судді від 14.08.2024 справу прийнято до провадження судді Новака Р.В. та призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з повідомленням сторін.

30.09.2024 представник позивача - адвокат Клубань М.В. подала до суду клопотання про долучення доказів по справі та додаткові пояснення по справі в яких зазначено розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на 30.09.2024 у розмірі 139457,77 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28 листопада 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерне товариства «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати - відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що у відповідача мали місце зміни в організації праці, роботодавцем дотримано процедуру звільнення позивача за скороченням штату працівників, що підтверджується відповідними доказами, які містять матеріали справи, ураховуючи похідність вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Не погодилась із зазначеним судовим рішенням позивач, її представником подано апеляційну скаргу, в якій вона вказує на те, що рішення судді є таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а також за неповного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Представник позивача зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано, що жодного попередження про наступне вивільнення позивач особисто не отримувала.

На даний час підрозділ, в якому працювала позивач («Департамент внутрішнього аудиту та контролю»), продовжує функціонувати просто змінивши назву на «Департамент внутрішнього аудиту».

Судом першої інстанції не було враховано, що в додаток до листа від 01.03.2024 №ЦЦУП 13/71 відповідачем було долучено копію попередження про наступне вивільнення № ЦПК-115 датовану 21.08.2023, а також перелік вакантних посад лише станом на 01.03.2024. Тому хронологія та послідовність дій відповідача свідчать про недотримання ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, якою передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, а за логікою та послідовністю дій відповідача позивачу в 2024 році було надіслано саме копію попередження про наступне вивільнення № ЦПК-115, яка датована 21.08.2023.

Судом не було враховано, що позивач не була своєчасно попереджена про зміни в організації праці та про можливе майбутнє вивільнення, а на момент звільнення позивача із займаної посади відповідачем не було виконано вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо її працевлаштування, також відповідач при вирішенні питання щодо переліку осіб, які вивільнюються, не врахував, що позивач має переважне право на залишенні на роботі згідно п.2 та 3 ч. 1 ст. 42 КЗпП України, як особа, що має на утриманні неповнолітню дитину, батько якої не приймає участі в її вихованні, також позивач має довготривалий стаж роботи в структурі AT «Українська залізниця».

Суд не врахував, що згідно п. 10 ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом. Водночас такої згоди на звільнення позивача профспілка не надавала.

Таким чином, судом було неправильно застосовано норми матеріального права та не враховано, що відповідачем при звільненні позивача із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, не дотримана процедура звільнення працівника, передбачена вимогами ст. ст. 43, 49-2 КЗпП України.

Відповідач не надав докази дотримання положень ст. 116 КЗпП України та докази направлення позивачу письмового повідомлення про нараховані та виплачені позивачу при звільненні суми.

При прийнятті рішення судом першої інстанції не застосовано п.4.1 Інструкції в частині обов`язку відповідача видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Станом на дату подачі позову та станом на дату подання апеляційної скарги позивач не отримала трудової книжки.

Відповідач не запропонував позивачу всіх вакантних посад, які з`явились в АТ «Українська залізниця» протягом всього періоду перед датою вивільнення та які існували на день її звільнення.

Представник позивача зазначає, що розмір середньої заробітної плати складає:

(32554,16 гривень (заробітна плата у грудні 2021 року) : 22 (кількість відпрацьованих робочих днів у грудні 2021 року) + 23 059,28 гривень (заробітна плата у січні 2022 року): 19 (кількість відпрацьованих робочих днів у січні 2022 року) : 2 (кількість місяців) = 1380,77 грн. (середньоденна заробітна плата).

Станом на дату подання апеляційної скарги період вимушеного прогулу тривав 205 днів (травень 2024 року - 15 робочих днів, червень 2024 року - 20 робочих днів, липень 2024 року - 23 робочих дні, серпень 2024 року - 22 робочих дні, вересень 2024 року - 21 робочий день, жовтень 2024 року - 23 робочих дні, листопад 2024 року - 21 робочий день, грудень 2024 року - 22 робочих дні, січень 2025 року - 23 робочих дні, лютий 2025 року - 15 робочих днів. Отже, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу станом на дату подання апеляційної скарги становить 283057,85 грн. (1380,77*205).

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10.05. 2024 по 21.02.2025 в розмірі 283057,85 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник відповідача вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а апеляційна скарга позивача такою, що не підлягає задоволенню, оскільки є необгрунтованою та такою, що не спростовує правильності висновків суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник позивача - Клубань М.В. підтримала апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просила її задовольнити.

Представник відповідача - Редевич О.М. заперечувала щодо задоволення апеляційної скарги, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що з 01.12.2016, відповідно до наказу ПАТ «Укрзалізниця» №2216/ос від 30.11.2016, ОСОБА_2 була прийнята на роботу на посаду старшого ревізора Відділу внутрішнього аудиту Управління аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» /т. 1 а.с. 24/.

Із 30.08.2017 на підставі наказу ПАТ «Укрзалізниця» № 2138/ос від 30.08.2017 позивач була переведена на посаду старшого ревізора Відділу внутрішнього аудиту Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю ПАТ «Українська залізниця» /т. 1 а.с. 25/.

Згідно наказу АТ «Українська залізниця» від 01.04.2022 № 389/ос з 01.04.2022 до припинення або скасування воєнного стану в Україні з ОСОБА_1 призупинено дію трудового договору /т. 1 а.с. 227г/.

Відповідно до рішення наглядової ради АТ «Українська залізниця» від 23.02.2023 та змін №157 до штатного розпису апарату управління АТ «Українська залізниця», затверджених 08.10.2020, зі Змінами № 4 від 24.07.2023, Департамент внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниці» ліквідований, зі штатного розпису апарату управління АТ «Українська залізниця» вилучено всі посади Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Українська залізниця», в тому числі й посаду, яку обіймала позивач /т. 1 а.с. 165-179/.

Про вказані зміни та заплановане попередження працівників про наступне вивільнення ОСОБА_1 повідомлено 31.07.2023 у застосунку Вайбер (Viber) за її номером телефону НОМЕР_1 /т. 1 а.с. 182/.

21.08.2023 листом №ЦЦУП-123/258 АТ «Українська залізниця» направило ОСОБА_1 попередження про наступне вивільнення від 21.08.2023 №ЦПК-115 з переліком вакантних посад для подальшого працевлаштування, за умови відповідності вимогам визначеної посади. Вказаний лист направлявся на адресу місця проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 поштовим відправленням та отриманий нею не був /т. 1 а.с. 184-196/.

Попередження про наступне вивільнення з переліком вакантних посад для подальшого працевлаштування 21.08.2023 направлявся ОСОБА_1 і у застосунку Вайбер (Viber) за її номером телефону НОМЕР_1 /т. 1 а.с. 197/.

26.09.2023 листом № ЦЦУП-12/328 АТ «Українська залізниця» направило ОСОБА_1 пропозиції з переліком вакантних посад для подальшого працевлаштування, за умови відповідності вимогам визначеної посади. Вказаний лист направлявся на адресу місця проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 поштовим відправленням та отриманий нею не був /т. 1 а.с. 198-200/.

Пропозиція з переліком посад 26.09.2023 навправлялася ОСОБА_1 і у застосунку Вайбер (Viber) за її номером телефону НОМЕР_1 /т. 1 а.с. 201/.

17.10.2023 листом №ЦЦУП-13/422 АТ «Українська залізниця» направило ОСОБА_1 пропозиції з переліком вакантних посад для подальшого працевлаштування, за умови відповідності вимогам визначеної посади. Вказаний лист направлявся на адресу місця проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 поштовим відправленням та отриманий нею не був /т. 1 а.с. 202-204/.

Пропозиція з переліком посад 17.10.2023 навправлялася ОСОБА_1 і у застосунку Вайбер (Viber) за її номером телефону НОМЕР_1 /т. 1 а.с. 205/.

19.02.2024 на адресу АТ «Українська залізниця» надійшла заява ОСОБА_1 від 13.02.2024 про намір приступити до виконання своїх обов`язків у зв`язку з ухваленням рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 23.11.2023 по справі №359/6714/23 /т. 1 а.с. 206/.

Листом № ЦЦУП-13/71 від 01.03.2024 АТ «Українська залізниця» надало ОСОБА_1 відповідь на заяву від 19.02.2024 та повторно було направлено попередження про наступне вивільнення від 21.08.2023 № ЦПК -115 та перелік вакантних посад АТ «Українська залізниця» станом на 01.03.2024, які відповідають її освітньо-кваліфікаційному рівню та досвіду роботи. Вказаний лист направлявся на адресу місця проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 поштовим відправленням № 958 та був отриманий позивачем 07.03.2024, що також підтверджується матеріалами позовної заяви /т. 1 а.с. 207-213/.

12.04.2024 листом № ЦЦУП-13/99 АТ «Українська залізниця» направило ОСОБА_1 пропозиції з переліком вакантних посад для подальшого працевлаштування, за умови відповідності вимогам визначеної посади. Вказаний лист направлявся на адресу місця проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 поштовим відправленням № 182 та був отриманий нею 23.04.2024 (т. 1 а.с. 214-223).

Свою згоду на переведення на жодну із запропонованих посад ОСОБА_1 не надала.

Наказом АТ «Укрзалізниця» від 08.05.2024 № 1095/ос ОСОБА_1 була звільнена з посади старшого ревізора Відділу внутрішнього аудиту Управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату /т. 1 а.с. 19, 224-227в/.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача мали місце зміни в організації праці, роботодавцем дотримано процедуру звільнення позивача за скороченням штату працівників, що підтверджується відповідними доказами, які містять матеріали справи, ураховуючи похідність вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (ст. 5-1 КЗпП України).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також строковий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Процедура вивільнення працівників на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України регламентована положеннями частини другої статті 40, статей 42, 49-2 цього Кодексу, що містять юридичні гарантії забезпечення прав працівників від незаконного звільнення та сприяння у збереженні роботи.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 49-2 цього ж Кодексу про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Вимогами ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі, якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Положеннями ч.ч. 1,2 ст. 42 КЗпП України регламентовано, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема: 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 10) працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат.

Верховний Суд неодноразово, зокрема у постановах від 11 березня 2020 року у справі №813/1220/16, від 09 липня 2020 року у справі №809/2894/13-a, наголошував на тому, що однією з правових гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. При цьому, власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, Верховний Суд звертав увагу на обов`язок суду з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення (постанови від 09 квітня 2020 року у справі № 182/1670/18, від 01 квітня 2020 року у справі № 683/1084/17 та інш.).

В порядку ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В статті 9 Конвенції Міжнародної організації праці, № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року (ратифікована 04 лютого 1994 року набрання чинності 16 травня 1995 року) вказано на те, що тягар доведення необґрунтованості звільнення не лягав лише на працівника, методами, зазначеними в статті 1 цієї Конвенції, передбачено першу або другу чи обидві такі можливості:

a) тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці;

b) згадані в статті 8 цієї Конвенції органи наділяються повноваженнями виносити рішення про причину звільнення з урахуванням поданих сторонами доказів та відповідно до процедур, передбачених національними законодавством і практикою.

3. У випадках звільнення з причин, викликаних виробничою потребою підприємства, установи чи служби, органи, зазначені в статті 8 цієї Конвенції, наділяються повноваженнями з`ясовувати, чи справді трудові відносини припинено з цих причин, однак межі їхніх повноважень приймати рішення про те, чи є ці причини достатньо обґрунтованими для припинення трудових відносин, визначаються методами здійснення, зазначеними у статті 1 цієї Конвенції.

З наведених обставин справи вбачається, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, що підтверджується витягом зі змін № 4 до штатного розпису Апарат управління АТ «Укрзалізниця».

Позивачем у позові було зазначено, що відповідачем було порушено порядок її вивільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва, зокрема, її не було попереджено про майбутнє звільнення не пізніше як за два місяці, не запропоновано іншу вакантну посаду.

Про вказані зміни та заплановане попередження працівників про наступне вивільнення, а також про звільнення у зв`язку із скороченням штату ОСОБА_1 повідомлялося 31.07.2023, 21.08.2023, 26.09.2023, 17.10.2023, 10.05.2024 у застосунку Вайбер (Viber) за її номером телефону НОМЕР_1 .

Факт належності номеру телефону НОМЕР_1 , електронної пошти: ІНФОРМАЦІЯ_1 саме ОСОБА_1 підтверджується змістом її заяви від 13.02.2024, яка зареєстрована в АТ «Українська залізниця» за № Ц-99-К-475 від 19.02.2024.

Листом №ЦЦУП-13/71 від 01.03.2024 АТ «Українська залізниця» повторно було направлено ОСОБА_1 попередження про наступне вивільнення від 21.08.2023 №ЦПК -115 та перелік вакантних посад АТ «Українська залізниця» станом на 01.03.2024, які відповідають її освітньо-кваліфікаційному рівню та досвіду роботи. Вказаний лист направлявся на адресу місця проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 поштовим відправленням № 958 та був отриманий позивачем 07.03.2024, що також не заперечувалось нею в позовній заяві.

Отже, відповідачем, як роботодавцем, у встановлений ч.1 ст.49-2 КЗпП України строк було попереджено позивача про її наступне вивільнення на підставі п.1ч.1ст.40 КЗпП України.

Також відповідачем було виконано інші обов`язки, передбачені ст. 49-2 КЗпП України, зокрема, було запропоновано позивачу вакантні посади за відповідною спеціальністю, яку працівник може виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду. При цьому, відповідачем неодноразово пропонувалися вакантні посади в АТ «Українська залізниця».

Так, 07.03.2024 позивач отримала поштове відправлення № 958 в якому містилося попередження про її наступне вивільнення від 21.08.2023 № ЦПК -115 та перелік вакантних посад АТ «Українська залізниця» станом на 01.03.2024, які відповідають її освітньо-кваліфікаційному рівню та досвіду роботи (т. 1 а.с. 207-213).

07.03.2024 та 23.04.2024 позивачу пропонувались вакантні посади, всього 281 вакансія.

Свою згоду на переведення на жодну із запропонованих посад ОСОБА_1 не надала.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та законного висновку, про те, що звільнення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 40 КЗпП України здійснено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в поновленні позивача на роботі, то приписи ч.2 ст. 235 КЗпП України не застосовуються, оскільки підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

В апеляційній скарзі позивач посилалась на те, що судом першої інстанції не було враховано ту обставину, що відповідач при вирішенні питання щодо переліку осіб, які вивільнюються, не врахував, що позивач має переважне право на залишенні на роботі згідно п.2 та 3 ч. 1 ст. 42 КЗпП України, як особа, що має на утриманні неповнолітню дитину, батько якої не приймає участі в її вихованні, також позивач має довготривалий стаж роботи в структурі AT «Українська залізниця». Колегія суддів не приймає до уваги вказані доводи, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Тобто, застосування положень ст. 42 КЗпП України можливе серед працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.

Однак, в даному випадку всі однакові посади старшого ревізора та взагалі всі посади Департаменту внутрішнього аудиту та контролю були вилучені зі штатного розпису АТ «Українська залізниця», а тому застосування у такому випадку положень ст.42 КЗпП України є безпідставним.

Посилання в апеляційній скарзі на відсутність згоди профспілкового органу щодо звільнення позивача на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, виходячи з такого.

Згідно з ч.1 ст. 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації, а також припинення трудового договору з домашнім працівником з ініціативи роботодавця відповідно до статті 173-6 цього Кодексу), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 43-1 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення працівника, який не є членом первинної профспілкової організації, що діє на підприємстві, в установі, організації;

24.03.2022 набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у період дії воєнного стану норми ст. 43 Кодексу законів про працю України не застосовуються, крім випадків звільнення працівників підприємств, установ або організацій, обраних до профспілкових органів.

Таким чином, при звільненні за п. 1 ст. 40 КЗпП України під час дії воєнного стану, згода профспілки на звільнення члена профспілки, який не обраний до виборних органів такої профспілки не вимагається.

Позивачем не було надано жодних доказів на підтвердження того, що вона є членом первинної профспілкової організації, або що її було обрано членом виборного органу профспілки, а отже вказані доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними.

В апеляційній скарзі позивач також вказує на те, що відповідачем в порушення п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за №110, їй не було видано трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно п. 4.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29.07.1993, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 за № 110, зі змінами і доповненнями (далі - Інструкція), власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки.

Таким чином, за змістом абз. 6 та 7 п. 4.1. Інструкції день видачі трудової книжки може вважатися днем звільнення працівника лише при умові, що затримка видачі трудової книжки виникла з вини роботодавця і є факт вимушеного прогулу, тобто така затримка видачі трудової книжки перешкоджала працевлаштуванню працівника.

Така позиція узгоджується із практикою Верховного Суду викладеною у постанові від 04 березня 2020 року у справі №754/13039/17, відповідно до якої «згідно статті 235 КЗпП України оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Отже, відповідальність роботодавця за статтею 235 КЗпП України настає лише у випадку наявності в його діях вини».

Чинна на дату звільнення ОСОБА_1 редакція ст. 235 КЗпП України не містить положень щодо виплати працівникові середнього заробітку за затримку видачі трудової книжки.

Положення ст. 47 КЗпП України не покладають на роботодавця обов`язку з видачі працівнику у день звільнення трудової книжки.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

У відповідності до пункту 4.2 Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

У день звільнення позивача, що мало місце 10.05.2024 ОСОБА_1 була відсутня на роботі. В цей же день відповідачем на її адресу поштовим відправленням №669 направлено лист №ЦПК-12/11 від 10.05.2024 з проханням з`явитися особисто для отримання трудової книжки або надати письмову згоду на пересилання трудової книжки.

Позивач мала можливість у будь-який час отримати свою трудову книжку особисто або надати згоду на пересилання трудової книжки, однак відомості, що позивач з`явилася особисто для отримання своєї трудової книжки, або надала згоду на її пересилання, в матеріалах справи відсутні. За таких обставин, не можна покладати на роботодавця несприятливі для нього наслідки, так як отримання трудової книжки залежить виключно від волевиявлення працівника.

Таким чином, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки її звільнення та наявність підстав для поновлення на роботі.

Вказані доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та їх спростував, з посиланням на зібрані у справі докази та сформулював обґрунтовані висновки у прийнятому ним рішенні, з яким у повній мірі погоджується апеляційний суд.

За наведених обставин, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги позивача висновків суду не спростовують. Рішення суду відповідає вимогам чинного законодавства, наданим доказам, обставинам справи. Тому апеляційний суд залишає апеляційну скаргу позивача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, відсутні і підстави для компенсації позивачеві понесених нею витрат на стадії апеляційного перегляду справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києвавід 28 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

Н.В. Поліщук

Повний текст постанови складений 10 грудня 2025 року.