ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9825/25 Справа № 211/6692/24 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/6692/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Дяченко Д.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Касьян Микола Степанович, на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 липня 2025 року, яке ухвалено суддею Ніколенко Д.М.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 29 липня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Позов мотивовано тим, що 08.11.2021 позивач ОСОБА_1 уклав з відповідачем ОСОБА_2 договір позики, згідно з яким передав йому грошові кошти у сумі 750 000,00 грн., з умовою їх повернення через рік 08.11.2022.

Договір №01 від 08.11.2021 укладено у письмовій формі у м.Кривому Розі у двох примірниках, по одному примірнику у позикодавця та позичальника.

Підтвердженням укладання договору позики є розписка позичальника про прийняття грошової суми в розмірі 750 000,00 грн. від позикодавця, ксерокопія його паспорту та фото, на якому зображено позичальника ОСОБА_2 , який тримає вище зазначені документи.

По закінченню зазначеного строку виконання зобов`язання, відповідач борг не повернув.

Крім того, на виконання своїх зобов`язань відповідач також пообіцяв позивачу продати металевий гараж, який знаходиться у дворі по АДРЕСА_1 , за що взяв 07.10.2022 передоплату в сумі 42 000,00 грн.

Для підтвердження права володіння вищезазначеного гаражу, надавши розписку про продаж власником ОСОБА_3 , проживаючим за адресою: село Єлизаветпілля Дніпропетровської області, відповідачу ОСОБА_2 за 20 000,00 грн. Але в подальшому угоду по продажу позивачу ОСОБА_1 металевого гаражу, який знаходиться у дворі по АДРЕСА_1 , не було проведено, передоплати не було повернуто, тобто, відповідач взяв у позивача ще 42 000,00 грн.

Відповідно до пункту 3 договору позики №01 від 08.11.2021 у випадку несвоєчасного повернення позичальником грошової суми позики, зазначеної в договорі, позичальник зобов`язується виплатити неустойку в розмірі 0.2% за кожен день прострочки від суми позики 750 000,00 грн.

Відповідно до пункту 4 договору позики №01 від 08.11.2021 у випадку несвоєчасного повернення позичальником грошової суми позики, зазначеної в договорі, позичальник зобов`язується виплатити пеню в розмірі 0,2% за кожен день прострочки від суми позики 750 000,00 грн.

Оскільки, вказаною розпискою було встановлено строк виконання боргового зобов`язання становить до 08.11.2022, то після настання вказаного строку, позикодавець ОСОБА_1 почав вимагати від позичальника виконання грошового зобов`язання, але відповідач ОСОБА_2 від свого обов`язку щодо повернення коштів відмовився, свої зобов`язання за договором позики не виконує, через що ОСОБА_1 вимушений звернутись до суду.

Посилаючись на викладене, просив суд: стягнути з відповідача на свою користь загальну суму заборгованості в розмірі 1 283 712,36 грн. за договором позики №01 від 08.11.2021, яка складається з: суми заборгованості за позикою - 750 000,00 грн.; інфляційних нарахувань на суму боргу, згідно зі ст. 625 ЦК України 100 500,00 грн.; процентів за користування коштами, процентна ставка 3% річних, згідно зі ст. 625 ЦК України - 43 533,51 грн.; пені: ставка пені складає 0,2% на день, але не перевищує подвійну облікову ставку НБУ, строк в межах якого нараховується пеня: 6 місяців 389 678,85 грн.; стягнути з відповідача на свою користь загальну суму заборгованості в розмірі 75 057,02 грн. за договором позики від 07.10.2022, яка складається з: суми заборгованості за позикою - 42 000,00 грн.; інфляційних нарахувань на суму боргу, згідно зі ст. 625 ЦК України 6 846,00 грн.; процентів за користування коштами, процентна ставка 3% річних, згідно зі ст. 625 ЦК України 2 548,34 грн.; пені: ставка пені складає 0.2% на день, яка не перевищує подвійну облікову ставку НБУ, строк в межах якого нараховується пеня: 6 місяців 23 662,68 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати у справі.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 липня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики №01 від 08.11.2021 у сумі 750 000 гривень 00 копійок.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 7 500 гривень 00 копійок.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Касьян М.С., просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було враховано того факту, що фізична особа не може надавати позику. Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» №2664 є спеціальним нормативно-правовим актом у сфері надання фінансових послуг, до яких, зокрема, належить надання коштів у позику, в т. ч. і на умовах фінансового кредиту. Частиною 3 ст. 2 Закону №2664 встановлено вичерпний перелік суб`єктів фінансових послуг, на діяльність яких не поширюється положення цього Закону, фізичні особи, які не є підприємцями, там не згадуються. Надання коштів у позику є фінансовим кредитом. Таку фінансову послугу можуть надавати лише фізичні особи-підприємці та лише у випадках, прямо передбачених законом. Позивач же не є фізичною особою-підприємцем.

Факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Підписання договору позики № 1 від 08.11.2021 відбулось під тиском та у зв`язку з погрозами позивача та інших наближених до нього осіб, при цьому жодних грошових коштів ОСОБА_1 не передавав ОСОБА_2 , оскільки елементарно він таких коштів не мав.

Враховуючи, що жодного факту передачі грошових коштів за спірним договором позики не було, а саме підписання договору відбулось під тиском позивача, сторона відповідача вважає, що такий договір не був укладений, а, відповідно, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення інфляційних нарахувань на суму боргу, згідно зі ст. 625 ЦК Українии, у розмірі 100 500,00 грн., процентів за користування коштами, процентна ставка 3% річних, згідно зі ст. 625 ЦК України, у розмірі 43 533,51 грн., пені ставка пені у розмірі 389 678,85 грн. та заборгованості за договором позики від 07.10.2022 в розмірі 75 057,02 грн. в апеляційному порядку не оскаржується, а тому колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість рішення суду в цій частині, адже, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України, і зважаючи на роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08.11.2021 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено Договір позики №01, згідно якого позивач надав, а відповідач отримав кошти в сумі 750 000 грн. у борг (п. 1. Договору).

Відповідно до п. 2. Договору позичальник зобов`язаний повернути всю позику протягом одного року з дня укладення договору.

Позивачем надано оригінал Договору позики №01 від 08.11.2021 (т. 1 а.с. 210).

Згідно розписки від 08.11.2021, ОСОБА_2 взяв у ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 750 000,00 грн. на рік. Розписка підписана ОСОБА_2 .

Позивачем надано оригінал розписки від 08.11.2021 (т. 1 а.с. 211).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині стягнення заборгованості за договором позики від 08 листопада 2021 року, суд першої інстанції виходив з факту невиконання зобов`язання відповідачем щодо повернення грошей, отриманих ним в позику від позивача, та його обов`язку у зв`язку з цим сплатити суму боргу в розмірі, передбаченому договором.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов`язання одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 526 ЦК передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Факт укладення між сторонами договору позики підтверджується Договором позики №01 від 08.11.2021 (а.с. 210) та розпискою від 08.11.2021 (а.с. 211).

Факт складання зазначених документів не оспорюється відповідачем.

Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.

Згідно частини другої статті 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Тобто кредитор має виконати свій обов`язок з повернення боргового документа, або видачі розписки при неможливості повернення боргового документа під час прийняття виконання.

Зміст розписки про одержання виконання за договором позики у статті 545 ЦК України не встановлений, але, для забезпечення визначеності у відносинах суб`єктів логічним видається вказувати в ній, зокрема: підставу виникнення зобов`язання (наприклад, номер та дату укладення договору); ім`я (найменування) кредитора та боржника; суб`єктів, які здійснили виконання (боржник або інша особа) та які прийняли виконання (кредитор або управомочена ним особа); зміст зобов`язання (наприклад, сплата грошових коштів); дату або момент виконання зобов`язання; місце виконання зобов`язання; обсяг виконання (повний або частковий); місце знаходження (проживання) кредитора та боржника. дату і місце складення розписки.

У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку.

У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне. Тобто кредитор має можливість доказати той факт, що не зважаючи на «знаходження» в боржника (іншої особи) боргового документа, він не виконав свій обов`язок належно; (в) у частині третій статті 545 ЦК України регулюються як матеріальні, так і процесуальні відносини. Матеріальні втілюються в тому, що наявність боргового документа в боржника (іншої особи) свідчить про належність виконання зобов`язання. У свою чергу, процесуальні відносини проявляються в тому, що презумпція належності виконання розподіляє обов`язки з доказування обставин під час судового спору; (г) частина третя статті 545 ЦК України не охоплює всіх підстав підтвердження виконання зобов`язання, перерахованих у коментованій статті. Це пов`язано з тим, що і розписка про одержання виконання доводить належність виконання боржником обов`язків, особливо у тих випадках, за яких кредитору не передавався борговий документ. Тобто й наявність у боржника (іншої особи) розписки кредитора про одержання виконання підтверджує належність виконання боржником свого обов`язку.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 підписав договір та видав розписку позивачу ОСОБА_1 як борговий документ, що підтверджує укладення договору позики та прийняття кожним із них відповідних зобов`язань.

Отже, відповідач ОСОБА_2 зобов`язувався повернути борг, а позивач ОСОБА_1 - прийняти виконання особисто, оскільки інше не встановлено договором.

Дослідивши оригінали договору та боргової розписки, які містять зобов`язання однієї особи ОСОБА_2 повернути іншій особі ОСОБА_1 у визначений строк, визначену суму грошей, що становить основний зміст і всі істотні умови позикового зобов`язання, колегія суддів вважає, що вони є не тільки належним підтвердженням укладених між сторонами договорів позики зазначеної суми грошей, але й підтвердженням факту не виконання зобов`язання відповідачем щодо повернення позики у відповідності до вимог ст.ст. 526, 530, 1049 ЦК України.

Колегія суддів вважає безпідставними посилання в апеляційній скарзі на те, що підписання договору позики № 1 від 08.11.2021 відбулось під тиском та у зв`язку з погрозами позивача та інших наближених до нього осіб, при цьому, жодних грошових коштів ОСОБА_1 не передавав ОСОБА_2 , оскільки елементарно він таких коштів не мав, як такі, що грунтуються на припущеннях та не підтверджені належними та допустимим доказами.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 борг за договором позики не повернув, а отже, свої зобов`язання не виконав, що підтверджується матеріалами справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку з повернення боргу за цим правочинам, й доводи апеляційної скарги правильність таких висновків суду не спростовують.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Касьян Микола Степанович, - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: