ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 524/921/25 Номер провадження 22-ц/814/3048/25Головуючий у 1-й інстанції Рибалка Ю. В. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в її інтересах представником - адвокатом Рудницькою Аллою Вікторівною,

на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 23 квітня 2025 року, постановлене суддею Рибалка Ю.В. (повний текст складено 28 квітня 2025 року),

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми інфляційних втрат, та 3% річних від простроченої суми боргу,

в с т а н о в и в:

24.01.2025 ОСОБА_2 звернувся в суд із указаним позовом. В обґрунтування підстав зазначає, що сторони є колишнім подружжям і співвласниками нерухомого майна, яке було поділене між ними рішенням суду. З моменту визначення статусу майна як спільної власності, весь тягар утримання квартири АДРЕСА_1 продовжує нести лише позивач. За період із березня 2020 року по грудень 2024 року сума коштів, сплачена позивачем на утримання квартири становить 67832,00 грн., з яких 33916,00 грн. зобов`язана була сплатити ОСОБА_1 відповідно до її частки в спільному майні. Питання стягнення указаної суми коштів вирішується судом в іншому провадженні, рішення по суті ще не прийнято. Із підстав викладеного, посилаючись на вимоги ст.ст.509, 625 ЦК України та Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», просить стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на його користь інфляційні втрати в сумі 10984,27 грн. та 3% річних в сумі 2317,85 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 23.04.2025 позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 інфляційні збитки в сумі 10984,27 грн. та 3% річних у сумі 2317,85 грн., а всього 13302,12 грн., а також у повернення сплаченого судового збору 1211,20 грн.

Рішення районного суду вмотивовано тим, що позивач підтвердив належними доказами факт понесення витрат на утримання спільного майна. Натомість відповідач не надав суду будь-яких доказів погашення коштів на утримання спільного майна, що є підставою для стягнення 3% річних та інфляційних втрат у розмірі, заявленому до стягнення та не спростованому відповідачем.

Додатковим рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 13.05.2025 стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000,00 грн.

Не погодившись із таким рішенням відповідачка, в інтересах якої діє представник - адвокат Рудницька А.В., оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що при постановленні рішення районний суд послався на наявність невиконаного грошового зобов`язання щодо відшкодування майнової шкоди, що, як зазначено в рішенні «підтверджено судовим рішенням». При тому, поза увагою суду залишився той факт, що рішення у справі №524/14003/24 про стягнення понесених витрат на утримання майна судом не прийнято.

Із підстав викладеного, вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову до прийняття відповідного судового рішення у справі про стягнення витрат, на які нараховувалися 3% річних та інфляційні втрати.

Зазначає, що право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання. Тоді як у відповідача у цій справі не виникло перед позивачем грошового зобов`язання в порядку статті 11 ЦК України, як зобов`язання боржника заплатити кредитору певну грошову суму відповідну до цивільно-правового договору та на інших підставах, передбачених цивільним законодавством України. Відтак, відповідач не є боржником, який прострочив виконання грошового зобов`язання у розумінні статті 625 ЦК України.

Ухвалами Полтавського апеляційного суду від 01.07.2025 відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

27.11.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшли додаткові пояснення представника позивача - адвоката Ульянової Ю.А., у яких остання указала на вмотивованість оскаржуваного рішення та просила залишити без задоволення апеляційну скаргу відповідачки.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення в межах вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 03.06.2015 (справа №1601/9434/12 визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право власності за кожним як по 1/2 частині квартири АДРЕСА_1 , а також щодо іншого нерухомого майна.

Заочним рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 29.06.2022 (справа №524/2035/21) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, понесені на утримання спільного майна в сумі в сумі 390267,51 грн. за період до 2020 року та судові витрати в сумі 2633,94 грн.

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 19.07.2024 (справа №524/9926/23) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за прострочення виконання грошового зобов`язання за період 01.12.2021 по 01.12.2023 інфляційні втрати в сумі 128426,73 грн., три проценти річних від простроченої суми 23448,11 грн., а всього 151874,84 грн.; а також у повернення сплаченого судового збору 1037,39 грн.

При постановленні рішення районний суд виходив із того, що предметом позову ОСОБА_2 у справі є стягнення з відповідача інфляційних витрат в сумі 10984,27 грн. та 3% річних в сумі 2317,85 грн., нарахованих за період з 01.03.2020 по 31.12.2024 згідно до розрахунків, наведених в позовній заяві. Зазначені суми нараховані позивачем на витрати, які він поніс на утримання квартири.

Судом першої інстанції враховано, що факт понесення витрат на утримання спільного майна позивач підтвердив квитанціями ТОВ ФК «Герц» КП ГЕРЦ, рахунками-повідомленнями, копіями банківських квитанцій на переказ готівки.

При цьому доказів самостійної сплати відповідачем витрат на утримання квартири суду не надано, як і доказів погашення позивачу коштів на утримання спільного майна за період з 01.03.2020 по 31.12.2024, тобто за період який зазначений в позовній заяві як період нарахування процентів та інфляційних втрат. Тоді як посилання відповідача на ту обставину, що факт, що нарахування інфляційних витрат та 3% річних за період з 01.12.2021 по 01.12.2023 вже були предметом спору в справі №524/9926/23, районний суд відхилив, як такі, що не підтверджені належними доказами.

Разом із цим суд першої інстанції не повністю погодився із правовою кваліфікацією позивачем виниклих правовідносин за ст.ст.509, 625 ЦК України. Указавши, що виниклі між сторонами правовідносини щодо стягнення інфляційних збитків та 3% річних на відповідні сплачені позивачем суми на утримання спільного майна, регулюються ч.1 ст.1212 ЦК України та за правилами ч.2 ст.1214 цього Кодексу у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ЦК України).

Із підстав викладеного, установивши, що відповідач наведені в позовній заяві розрахунки не спростував, належних доказів в обґрунтування своїх заперечень суду не подав, районний суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Апеляційний суд, переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів апеляційної скарги, із такими висновками суду першої інстанції погоджується. Доводи апеляційної скарги правильність таких висновків не спростовують та зводяться до нерозуміння природи зобов`язання, та також переоцінки доказів на власну користь.

Судом першої інстанції установлено та не спростовано відповідачем, що виниклі між сторонами правовідносини щодо стягнення інфляційних збитків та 3% річних на відповідні сплачені позивачем суми на утримання спільного майна, регулюються частиною першою статті 1212 ЦК України у відповідності до якої особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно.

За змістом статті 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов`язана повернути доходи.

У разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами або законом про банки і банківську діяльність.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

При постановленні оскаржуваного рішення районний суд правильно врахував позицію Великої Палати Верховного Суду, сформовану у справі №910/10156/17 від 10.04.2018, за змістом якої приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошового зобов`язання; тоді як грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У силу вимог частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

При цьому вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Такий висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18.

Із огляду на викладене, установивши правову кваліфікацію виниклих правовідносин, за наявності невиконаного відповідачкою зобов`язання з утримання спільного майна сторін, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідачки на корить позивача інфляційних збитків у сумі 10984,27 грн. та 3% річних у сумі 2317,85 грн. нарахованих у відповідності до розміру її частки у спільному майні.

При цьому колегія суддів ураховує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.77, 81 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Наведені вимоги права відповідачем не виконано та не надано до суду доказів на підтвердження відсутності у неї зобов`язанні з утримання спірного майна або ж належності виконання такого зобов`язання, що виходячи з приписів ч.1 ст.81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком, адже кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги, що поза увагою районного суду залишився факт відсутності судового рішення про стягнення понесених витрат на утримання майна, колегія суддів відхиляє, оскільки об`єктивний факт прострочення сам собою генерує право кредитора вимагати сплати 3% річних та інфляційних втрат за статтею 625 ЦК України, яке виникає і діє незалежно від того, чи є судове рішення про стягнення основного боргу та яке лише конкретизує зобов`язання, але не скасовує права на нарахування цих санкцій.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах, а тому апеляційним судом до уваги не приймаються. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, колегія суддів ураховує наступне.

01.12.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява представника позивача - адвоката Ульянової Ю.А. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8400,00 грн. витрат на надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.

Представництво інтересів позивача ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції забезпечено адвокатом Ульяновою Ю.А. на підставі договору про надання правничої допомоги від 30.10.2024.

На підтвердження розміру стягнення адвокатом надано акт про надані послуги до договору про надання правничої допомоги від 30.10.2024, складений 28.11.2025, за змістом якого сторони погодили наступні послуги: вивчення матеріалів та доводів апеляційної скарги, складання та надання письмових пояснень по суті апеляційної скарги, а також складання та подання заяви про стягнення витрат на надання правничої допомоги, усього 8400,00 грн.

Вирішуючи питання стягнення понесених позивачем в суді апеляційної інстанції правничих витрат, колегія суддів ураховує наступне.

Згідно з пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, у разі відмови - на позивача.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом. Наведене відповідає позиції Верховного Суду, сформованій у справі №925/1545/20 від 18.02.2022.

У постанові Верховного Суду від 16.02.2023 у справі №824/9/22 зазначено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Відтак, відшкодування витрат на правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу, що узгоджується із позицією Верховного Суду у справі №127/9918/14-ц.

Дослідивши перелік наданих послуг апеляційний суд зазначає, що попереднє опрацювання матеріалів та судової практики не можуть бути віднесені до жодного з видів правничої допомоги, які передбачені статтями 1, 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відповідно, здійснення вказаних видів роботи не можуть бути відшкодовані як витрати на професійну правничу допомогу, як і складання заяви про стягнення правничих витрат.

Із огляду на викладені норми права, ураховуючи критерій складності справи, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів дійшла висновку про достатність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції у розмірі 1000,00 грн., що відповідатиме принципу пропорційності, критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в її інтересах представником - адвокатом Рудницькою Аллою Вікторівною, - залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 23 квітня 2025 року - залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати у розмірі 1000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю.В. Дряниця

О.В. Чумак