Провадження № 22-ц/4808/1681/25
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Луганська
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Луганської В.М.

суддів Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є.,

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України)

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2025 року, ухвалене судом у складі судді Бородовського С.О.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, зміну розміру аліментів,

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, зміну розміру аліментів, в обґрунтування якого зазначила, що з 24 листопада 2005 року сторони перебували у шлюбі, який рішенням Монастирського районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2012 року розірвано.

Сторони мають спільних дітей, доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з позивачкою.

Рішенням Монастирського районного суду Тернопільської області від 08 червня 2011 року з відповідача стягуються аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі 300 грн.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 19 грудня 2019 року збільшено розмір аліментів, визначений, вищезазначеним рішенням суду до 1059,00 грн на кожну дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісяця. На сьогодні діти отримують аліменти у розмірі 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що у сукупності становить 3196,00 грн на двох дітей.

Позивачка зазначила, що на даний час з дітьми перебуває в Республіці Польша.

Старшій дочці ОСОБА_5 виповнилося 18 років, проте вона з 01 вересня 2022 року продовжує навчання на денному стаціонарі училища №3 у м. Жори, Республіка Польща, є студенткою третього курсу та закінчує навчання у 2027 році. Донька не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням.

Влітку позивачці стало відомо про те, що відповідач змінив місце роботи та з 2019 року офіційно працевлаштований у ЗСУ та отримує гідну заробітну плату. Відповідно до Інформації у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, довідка № 395989745 від 23.09.2024 року, 12 серпня 2024 року відповідач зареєстрував право власності на закінчений будівництвом гараж, загальною площею 17.2 м.кв., а також у 2020 році відповідач зареєстрував договір оренди земельної ділянки, площею 1,2989 га за яким він є орендодавцем до 31.12.2030 року та у 2023 році зареєстрував договір оренди земельної ділянки, площею 3,3602 га за яким він є орендодавцем до 31.12.2033 року.

Просила суд збільшити розмір аліментів визначений рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 19 грудня 2019 року у справі № 603/512/19 та стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - до досягнення нею 23 років, сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - до досягнення ним повноліття, на двох дітей у розмірі 1/3 від доходу батька, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання даної заяви.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, зміну розміру аліментів задоволено.

Суд збільшив розмір аліментів визначений рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 19 грудня 2019 року у справі № 603/512/19 та стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - до досягнення нею 23 років, сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - до досягнення ним повноліття, на двох дітей у розмірі 1/3 від доходу батька, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стягнення аліментів в новому розмірі розпочато з набрання судовим рішенням законної сили.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було встановлено наявності права ОСОБА_1 звертатися із позовною заявою про збільшення розміру аліментів на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - до досягнення нею 23 років на період навчання, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 199 СК України, оскільки в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , навчаючись у Польщі проживає разом із позивачкою.

Позивачкою не доведено необхідності надання допомоги на період навчання, розмір необхідної допомоги, не надано докази, що позивачка планує стягувати такі грошові кошти саме на витрати пов`язані з навчанням.

Вказує, що на підтвердження вказаних обставин стороною позивача подано суду недостовірну інформацію у формі Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 395989745 від 23.09.2024 року із позначкою «... частковим співпадінням по параметрах пошуку інформації ...», а в позовній заяві, містяться твердження направлені на введення суду в оману щодо реєстрації права власності на гараж та реєстрацію договорів оренди земельних ділянок. Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 401796256 від 31.10.2024 року із позначкою «... повним співпадінням по параметрах пошуку інформації ...» який відповідачу було надано реєстратором Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, вбачається відсутність вказаних позивачкою в позовній заяві об`єктів, що в цілому виключає наявність підстав для збільшення розміру аліментів.

Також посилається на те, що на даний час у відповідача відсутня можливість надавати матеріальну допомогу ОСОБА_3 на період навчання, оскільки з16.04.2022 року між ним та ОСОБА_6 офіційно було зареєстровано шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народився син ОСОБА_7 та на даний час ОСОБА_8 перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Також зазначає, що розмір витрат на правову допомогу є значно завищеним та посилається на відсутність підстав для стягнеення таких витрат.

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження та роз`яснено позивачці право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_9 , зазначила, що ОСОБА_1 звернулася із позовом про збільшення вже встановленого розміру аліментів на сина та стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання на денному стаціонарі та не має самостійного заробітку. Підставою позову у частині стягнення аліментів на повнолітню доньку було продовження її навчання. Підставою зміни розміру аліментів на неповнолітнього сина, позивачка зазначала значне покращення матеріального становища відповідача після набрання чинності рішення Монастирського районного суду Тернопільської області від 19.12.2019 року.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Предметом позову є стягнення аліментів на утримання дитини та збільшення їх розміру, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ураховуючи, що згідно з частиною першою статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи зазначена інформація оприлюднена на офіційному вебпорталі судової влади України.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 12 квітня 2012 року.

У шлюбі у сторін народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_2 .

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 08 червня 2011 року стягувалися з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в твердій грошовій сумі по 300 грн щомісячно на кожну дитину.

Рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 19 грудня 2019 року збільшено розмір аліментів визначений рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 08 червня 2011 року та стягувалися з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 аліменти на утримання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , в твердій грошовій сумі по 1059 грн щомісячно на кожну дитину до досягнення дітьми повноліття.

ОСОБА_11 у навчальному 2023/2024 році навчається в училищі №3 в Жорах, навчання закінчить 2027 року, що підтверджується довідкою.

Відповідач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується свідоцтвами про народження Серія НОМЕР_3 , Серія НОМЕР_4 .

Згідно копії свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_5 , вбачається що 16 квітня 2022 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб.

Відповідач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується свідоцтвом про народження Серія НОМЕР_6 .

Згідно відповіді Державної податкової служби щодо джерел та/або сум доходів вбачається, що ОСОБА_2 нараховується Військовою частиною НОМЕР_7 дохід

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 182 СК України).

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частини перша та друга статті 182 СК України).

Частиною першої статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.

При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Проте, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів.

Ураховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 727/1599/22 (провадження № 61-7814св22), від 10 жовтня 2023 року у справі № № 682/2454/22 (провадження № 61-10748св23).

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Сімейний Кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилається позивачка. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13, а також у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі 152/100/18, від 20 червня 2019 року у справі №632/580/17.

Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів.

Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України.

Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Звертаючись до суду з позовом про зміну розміру присуджених аліментів на неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , позивачка просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/3 від доходу батька, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття.

Підставами для збільшення розміру аліментів на утримання дитини зазначила покращення матеріального становища відповідача з часу ухвалення рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 19 грудня 2019 року, на підтвердження чого надала інформацію Державної податкової служби щодо джерел та/або сум доходів ОСОБА_2 за період з 1 кварталу 2020 року по 4 квартал 2024 року.

З наданої інформації Державної податкової служби щодо джерел та/або сум доходів вбачається, що ОСОБА_2 нараховано Військовою частиною НОМЕР_7 дохід: за 1 квартал 2020 року у розмірі 35 770,83 грн, за 2 квартал 2020 року у розмірі 35790,39 грн, за 3 квартал 2020 року у розмірі 36610,17 грн, за 4 квартал 2020 року 36235,75 грн;

за 1 квартал 2021 року у розмірі 36568,84 грн, за 2 квартал 2021 року у розмірі 36902,07 грн, за 3 квартал 2021 року у розмірі 52176,96 грн, за 4 квартал 2021 року 85768,51 грн;

за 1 квартал 2022 року у розмірі 114294,26 грн, за 2 квартал 2022 року у розмірі 140122,56 грн, за 3 квартал 2022 року у розмірі 140745,95 грн, за 4 квартал 2022 року 119299,92 грн;

за 1 квартал 2023 року у розмірі 122249,44 грн, за 2 квартал 2023 року у розмірі 7220 грн, за 3 квартал 2023 року у розмірі 112260,23 грн та 11400 грн, за 4 квартал 2023 року 144916,14 грн та 6840 грн;

за 1 квартал 2024 року у розмірі 145890,20 грн та 10260 грн, за 2 квартал 2024 року у розмірі 151195,72 грн та 10260 грн, за 3 квартал 2024 року у розмірі 175875,03 грн та 13680 грн, за 4 квартал 2024 року 165586,32 грн.

Отже, наданою інформацією підтверджується, що з часу ухвалення рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 19 грудня 2019 року, яким стягувалися з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_10 аліменти на утримання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 в твердій грошовій сумі по 1059 грн щомісячно, доходи ОСОБА_2 у період з 1 кварталу 2020 року по 4 квартал 2024 року значно збільшились.

Тобто, позивачкою надано докази на підтвердження зміни матеріального стану відповідача (отримання ним доходу).

Колегія суддів вважає, що вказана обставина відповідно до норм статті 192 СК України є самостійною підставою для зміни розміру аліментів.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції не врахував, що у відповідача на утриманні перебувають малолітні діти: ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Із урахуванням встановлених обстави по справі: наявності у відповідача на утриманні трьох малолітніх дітей, наявність постійного доходу, який нараховується Військовою частиною НОМЕР_7 , колегія суддів приходить до висновку про збільшення розміру аліментів шляхом зміни способу стягнення аліментів, які стягуються на підставі рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 19 грудня 2019 року у справі №606/512/19 та стягувати починаючи з 02 грудня 2025 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , аоіменти в розмірі 1/6 від доходу відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

На переконання колегії суддів такий розмір аліментів є обґрунтованими та буде достатніми для належного утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , а також є таким, що відповідає принципам розумності, справедливості, загальним засадам сімейних відносин

Щодо вимог позивачки про стягнення аліментів на повнолітню дочку ОСОБА_3 , яка продовжує навчання, колегія суддів виходить з наступного.

Звертаючись з позовом до суду, позивачка просила суд збільшити розмір аліментів визначений рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 19.12.2019 року у справі № 603/512/19 та стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - до досягнення нею 23 років, сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 - до досягнення ним повноліття, на двох дітей у розмірі 1/3 від доходу батька, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання даної заяви.

У судовому засіданні від 06 травня 2025 року представник позивачка просила стягнути аліментів на повнолітню дочку до досягнення нею 23 років, оскільки остання продовжує навчання про, що у рішенні зазначив суд.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного суду від 16 липня 2025 року у справі №910/2389/23, зазначено, що «невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до належного способу захисту прав. Протилежний підхід не відповідав би завданням господарського судочинства (стаття 2 ГПК України).

Суд у кожному окремому конкретному випадку має встановити, якого результату прагне досягнути позивач за наслідком розгляду справи, тобто надати належну інтерпретацію змісту його заявлених вимог.»

Не зазначення в прохальній частині позовної заяви вимоги про стягнення аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання не може слугувати підставою для відмови у позові про стягнення аліментів на повнолітню дитину, оскільки сама ціль звернення до суду є саме стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.1 ст.198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання (ст.199 СК України).

Згідно ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу, при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до частин першої, другої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 201 СК України визначено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання дитина не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 29 січня 2018 року по справі №622/373/16-ц, касаційним судом роз`яснено, що на відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (ст.ст.199-201 СК України).

Відповідно до правових висновків, Верховного Суду у постанові від 28 лютого 2019 року у справі № 466/532/16-ц, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися, після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

З аналізу вказаних вище положень закону передбачено обов`язок батьків утримувати свою дитину та наявність права у ОСОБА_1 на звернення до суду з відповідним позовом про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи ОСОБА_11 у навчальному 2023/2024 році є ученицею 2аТ класу училища №3 в Жорах, навчання закінчить 2027 року. Навчання в училищі проходить на денній формі.

Отже, повнолітня дочка сторін навчається на денній формі навчання, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги, тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу. Відповідач в змозі надавати матеріальну допомогу.

Враховуючи те, що відповідач має постійний дохід, а також трьох малолітніх дітей, а також ту обстаивну, що вказаним рпішенням з відповідача стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років, колегія суддів вважає за необхідне стягувати з ОСОБА_2 на користь позивачки аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/16 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 23 вересня 2024 року та до закінчення її навчання, але не більше як до досягнення дитиною 23 річного віку.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача відсутня можливість надавати матеріальну допомогу ОСОБА_3 на період навчання, оскільки з 16.04.2022 року між ним та ОСОБА_6 офіційно було зареєстровано шлюб, а ІНФОРМАЦІЯ_4 у них народився син ОСОБА_7 та на даний час ОСОБА_8 перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років, оскільки наявність інших дітей у відповідача та дружини, яка перебуває у декретній відпустці не впливає на його обов`язок як батька дитини, яка продовжує навчання, надавати матеріальне забезпечення дитині, а лише враховується при визначенні їх розміру.

Посилання скаржником на правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 635/1139/17 та від 20.05.2020 року у справі № 635/1139/17, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки у вказаних справах мали місце інші обставини справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, порушив норми процесуального права, неправильно застосував норми матеріального права,колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2025 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, зміну розміру аліментів задовольнити частково.

Змінити спосіб стягнення аліментів з ОСОБА_2 , які стягуються на підставі рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 19 грудня 2019 року у справі №606/512/19 та стягнути, починаючи з 02 грудня 2025 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 , в розмірі 1/6 всіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/16 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 23 вересня 2024 року та до закінчення її навчання, але не більше як до досягнення дитиною 23 річного віку.

Відповідно до ч. 13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачку звільнено від сплати судового збору.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір в розмірі 1816,80 грн.

Відповідно до ч. 6 ст.141ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, то понесений ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги компенсується йому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, пропорційно до задоволеної частини вимог апеляційної скарги, що становить 1400,45 грн.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин першої-третьої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірними із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч. 4ст. 137 ЦПК України).

З аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20, провадження № 14-20цс22).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

В позовній заяві позивачка просила стягнути з відповідача витрати на оплату послуг з професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 10 000 грн.

До позовної заяви позивачем надано договір про надання правової допомоги від 08 серпня 2024 року, який укладено між ОСОБА_1 та адвокатом Ткачишин Ж.М.

В договорі встановлено розмір гонорару та порядок розрахунків, а саме за послуги згідно цього договору клієнт сплачує гонорар в розмірі 10 000 грн за представництво інтересів у суді 1 інстанції. Отже розмір гонорару є фіксований.

Також до позовної заяви позивачкою надано квитанцію до прибуткового ордера №33 від 23 вересня 2024 року про сплату ОСОБА_1 на підставі договору від 08.08.2024 року 10 000 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач заперечував проти заявленого розміру витрат на правничу допомогу, зазначаючи, що такий розмір є значно завищеним та адвокатом Ткачишин С.М. не надано детального опису виконаних робіт, за які вона отримала 10 000 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 вказувала, що «…гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру,- погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК України становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.

Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу».

У разі погодження між адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) та клієнтом фіксованого розміру гонорару такий гонорар обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) часу на надання правничої допомоги клієнту (постанова Верховного Суду від 19 листопада 2021 року у справі № 910/4317/21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що «не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо».

Колегія суддів оцінивши подані стороною позивача докази, враховуючи, складність справи, реальність (дійсність та необхідність), обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу розміру виконаної адвокатом роботи в суді першої інстанції, заперечення відповідача щодо розміру таких витрат, дійшла висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, яку просить стягнути ОСОБА_1 на свою користь з ОСОБА_2 з 10 000, 00 грн до 5 000,00 грн.

Колегія суддів враховує положення ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України та виходить з засад пропорційності, відповідно до яких при частковому задоволенні позову судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, то сума судових витрат на правничу допомогу, яка підлягає стягненню з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 у суді першої інстанції становить 1145,83 грн.

В суді апеляційної інстанції у відзиві ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь витрати на правничу допомогу в Івано-Франківському апеляційному суді в розмірі 5000 грн.

На підтвердження витрат в матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги від 08 серпня 2024 року, який укладено між ОСОБА_1 та адвокатом Ткачишин Ж.М., в якому встановлено фіксований розмір гонорару за представництво інтересів у суді апеляційної інстанції 10 000 грн.

Також надано квитанцію до прибуткового ордера №37 від 13 листопада 2025 року про сплату ОСОБА_1 на підставі договору від 08.08.2024 року 5 000 грн.

Заперечень від відповідача на зменшення розміру витрат на правову допомогу не надходило.

З урахуванням принципу пропорційності з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції підлягають стягненню витрати на правничу допомогу в розмірі 1145,83 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2025 року скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, зміну розміру аліментів задовольнити частково.

Змінити спосіб стягнення аліментів з ОСОБА_2 , які стягуються на підставі рішення Монастириського районного суду Тернопільської області від 19 грудня 2019 року у справі №606/512/19 та стягувати починаючи з 02 грудня 2025 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/6 всіх видів заробітку (доходу), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/16 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 23 вересня 2024 року та до закінчення її навчання, але не більше як до досягнення 23 річного віку.

Компенсувати ОСОБА_2 за рахунок Державного бюджету у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України судовий збір у розмірі 1400, 45 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 2290, 00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2025 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді: В.А. Девляшевський

Є.Є. Мальцева