Справа № 214/5120/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 листопада 2025 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого - судді Попова В.В.,

при секретарі - Собченко Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Борисенко Альона Вікторівна, до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на її користь недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення у сумі 8 447 грн. 75 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 21 березня 2003 року працює на підприємстві Відповідача у структурному підрозділі «Вагонне депо Мудрьона» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - на різних посадах, а з 08 жовтня 2015 року її переведено оператором теплового пункту 2 розряду. Пунктом 3.1.15 Колективного договору на 2015-2016 роки, укладеного між адміністрацією відокремленого структурного підрозділу «Вагонне депо Мудрьона» ДП «Придніпровська залізниця» та первинною профспілковою організацією відокремленого структурного підрозділу «Вагонне депо Мудрьона», прийнятого на конференції трудового колективу 19 березня 2015 року, дія якого була продовжена і на 2017-2021 роки, тобто спірні роки, встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачується за письмовою заявою матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу, які склалися на початок року по професії, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Так, за період 2017-2021 років позивач перебувала у щорічних відпустках та користувалась правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка за період із 10 лютого 2017 року по 09 березня 2017 року була нарахована їх та виплачена у розмірі 1 600 грн. 00 коп., замість 3 200 грн. 00 коп., за період із 13 червня 2018 року по 10 липня 2018 року у розмірі 2 202 грн. 50 коп., замість 3 723 грн. 00 коп., за період із 12 червня 2019 року по 10 липня 2019 року - у розмірі 2 401 грн. 25 коп., замість 4 173 грн. 00 коп., за період із 03 червня 2020 року по 01 липня 2020 року у розмірі 2 627 грн. 50 коп., замість 4 723 грн. 00 коп. та за період із 15 жовтня 2021 року по 10 листопада 2021 року у розмірі 4 540 грн. 00 коп., замість 6 000 грн. 00 коп., тобто в розмірі, що не відповідає розміру, встановленому умовами Колективного договору. Відтак, сума недоплаченої позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за вказаний період становить 8 447 грн. 75 коп. Так, позивач вважає, що відповідач допускає тривале порушення її прав як працівника, у зв`язку з чим вимушена була звернутись до суду з даним позовом.

Ухвалою судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23.06.2025 року зазначена позовна заява була прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача скористався своїм правом і надав до суду відзив на позов, згідно з яким просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі зважаючи на те, що відповідно до п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року встановлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат, передбачених колективним договором усіх рівнів, тому до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року. Так, Відповідач вважає, що будь-яких порушень при нарахуванні позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення допущено не було. Разом із тим, представник Відповідача просив суд про застосування строків позовної давності, зазначивши при цьому, що згідно положень ст. 233 КЗпП України встановлено тримісячний строк для звернення до суду з даною категорією справ, а також зазначав про свою незгоду із заявленими вимогами щодо стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідь на відзив та інші заяви по суті пред`явлених позовних вимог до суду не надходили.

Відповідно до ч. 5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, клопотання учасників провадження про розгляд справи у судовому засіданні з викликом сторін до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як убачається з матеріалів справи та не заперечується Відповідачем, позивач з 21 березня 2003 року працює на підприємстві Відповідача у структурному підрозділі «Вагонне депо Мудрьона» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» - на різних посадах та їй з 10 лютого 2017 року по 09 березня 2017 року, з 13 червня 2018 року по 10 липня 2018 року, з 12 червня 2019 року по 10 липня 2019 року, з 03 червня 2020 року по 01 липня 2020 року, з 15 жовтня 2021 року по 10 листопада 2021 року надавалась щорічна тарифна відпустка, до якої нараховувалась матеріальна допомога на оздоровлення.

Згідно наявних в матеріалах справи табуляграм за лютий 2017 року, червень 2018 року, червень 2019 року, вересень 2020 року та за жовтень 2021 року, позивачу була нарахована та виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: за 2017 рік у розмірі 1 600 грн. 00 коп., за 2018 рік у розмірі 2 202 грн. 50 коп., за 2019 рік у розмірі 2 401 грн. 25 коп., за 2020 рік у розмірі 2 627 грн. 50 коп. та за 2021 рік у розмірі 4 540 грн. 00 коп.

Отже, звертаючись до суду з даним позовом про стягнення з Відповідача недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення, позивач посилалась на те, що Відповідачем були порушені умови Колективного договору щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому п. 3.1.15 Колективного договору.

Згідно ст. 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно ст.18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Так, згідно з п. 3.1.15 Колективного договору на 2015-2016 роки, укладеного між адміністрацією відокремленого структурного підрозділу «Вагонне депо Мудрьона» ДП «Придніпровська залізниця» та первинною профспілковою організацією відокремленого структурного підрозділу «Вагонне депо Мудрьона», прийнятого на конференції трудового колективу 19 березня 2015 року, дія якого була продовжена і на 2017-2021 роки, тобто спірні роки, встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачується за письмовою заявою матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу, які склалися на початок року по професії, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

На виконання вказівки, 29 березня 2017 року №Ц-25/713-17 за підписами голови правління ПАТ «Укрзалізниця» В. Балчуна, члена правління ПАТ «Укрзалізниця» Ж.Марчека та голови профспілки залізничників і транспортних будівельників України В.Бубняка, керівництво СП «Вагонне депо Мудрьона», в особі начальника Рипюка В.П., та первинна профспілкова організація, в особі голови профспілкового комітету Букши Ю.М., постановили спільну Постанову від 14.04.2017 року, якою вирішили застосовувати з 01 квітня 2017 у діючому колективному договорі СП «Вагонне депо Мудрьона» замість величини «мінімальна заробітна плата» розрахункову величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

Згідно спільної Постанови керівництва структурного підрозділу «Вагонне депо Мудрьона» ДП «Придніпровська залізниця» та Первинної профспілкової організації ВСП «Вагонне депо Мудрьона» №Пр.-3 від 16.06.2021 року, пункт 3.1.15 Колективного договору було викладено в новій редакції: «При наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадках поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати один раз на рік, за письмовою заявою працівника, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 50 відсотків тарифної ставки чи посадового окладу за посадою, котру обіймає працівник, встановленого штатним розписом на дату подання заяви, але не менше двох прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених законодавством України на 01 січня (податкового) звітного року».

Між тим, згідно з п. 1.4. вказаного вище Колективного договору зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників вагонного депо Мудрьона, вносяться протягом строку його дії до узгоджувальної комісії і при погодженні сторін затверджуються на спільному засіданні адміністрації і профспілкового комітету вагонного депо Мудрьона, а всі інші - на конференції трудового колективу.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 200 грн., прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2017 року був встановлений на рівні 1 600 грн. 00 коп., з 01 травня 2017 року 1 684 грн. 00 коп., з 01 грудня 2017 року 1 762 грн. 00 коп., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становило 2 000 грн. 00 коп., 2 105 грн. 00 коп., 2 202 грн. 50 коп., відповідно.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2018 року був встановлений на рівні 1 762 грн. 00 коп., з 01 липня 2018 року 1 841 грн. 00 коп., з 01 грудня 2018 року 1 921 грн. 00 коп., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становило 2 202 грн. 50 коп., 2 301 грн. 25 коп. та 2 401 грн. 25 коп., відповідно, при тому, що мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3 723 грн. 00 коп.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2019 року був встановлений на рівні 1 921 грн. 00 коп., з 01 липня 2019 року 2 007 грн. 00 коп., з 01 грудня 2019 року 2 102 грн. 00 коп., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становило 2 401 грн. 25 коп., 2 508 грн. 75 коп. та 2 627 грн. 50 коп., відповідно, при тому, що мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 173 грн. 00 коп.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2020 року був встановлений на рівні 2 102 грн. 00 коп., з 01 липня 2020 року 2 197 грн. 00 коп., з 01 грудня 2020 року 2 270 грн. 00 коп., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становило 2 627 грн. 50 коп., 2 746 грн. 25 коп. та 2 837 грн. 50 коп., відповідно, при тому, що мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4 723 грн. 00 грн., з 01 вересня 2020 року 5 000 грн. 00 коп.

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2021 року був встановлений на рівні 2 270 грн. 00 коп., з 01 липня 2020 року 2 379 грн. 00 коп., з 01 грудня 2020 року 2 481 грн. 00 коп., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становило 2 837 грн. 50 коп., 2 973 грн. 75 коп. та 3 101 грн. 25 коп., відповідно, при тому, що мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6 000 грн. 00 грн., з 01 грудня 2021 року 6 500 грн. 00 коп.

Таким чином, прийняття 14 квітня 2017 року спільної Постанови керівництва СП «Вагонне депо Мудрьона», в особі начальника Рипюка В.П., та первинної профспілкової організації, в особі голови профспілкового комітету Букши Ю.М., є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством, а відтак указана постанова повинна була прийматись не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва дирекції і профспілкової організації, а на конференції трудового колективу, оскільки на момент її прийняття мінімальна заробітна плата по Україні була більшою. Разом з тим, суд зауважує, що розмір мінімальної заробітної плати є більшим, ніж 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом і в наступні спірні роки (2018, 2019, 2020, 2021), за які позивачу нараховувалась та виплачувалась матеріальна допомога на оздоровлення, а тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не вказана спільна Постанова, яка погіршує становище працівників, а саме п. 3.1.15 Колективного договору.

При цьому, суд не приймає доводи Відповідача стосовно того, що п.п. 3, 5 розділу ІІ «;Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується, як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів.

Так, ст. 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

При цьому, положення ст. 9 КЗпП України не вимагають будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, вони безпосередньо оголошують такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Враховуючи викладене, приймаючи до уваги положення ст.ст. 22, 58 Конституції України, ст. 9 КЗпП України, суд вважає, що нові закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих законів, договорами про працю, не мають зворотної сили.

Як зазначалося вище, відповідно до Законів України «Про державний бюджет України на 2017 рік», «Про державний бюджет України на 2018 рік», «Про державний бюджет України на 2019 рік», «Про державний бюджет України на 2020 рік», «Про державний бюджет України на 2021 рік», встановлений розмір мінімальної заробітної плати по Україні був вищим, ніж 125 відсотків прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, встановленого законом і навіть дещо більшим за 2 прожиткових мінімуми для працездатних осіб у 2021 році, а відтак, врахування положень п.п. 3, 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» при нарахуванні та виплаті, в даному випадку, позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення погіршує її становище, зменшуючи розмір належної їй до виплати допомоги, а тому не мають зворотної сили та не можуть бути застосовані при визначенні розміру такої допомоги, позаяк замість того, щоб отримати за 2017 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 3 200 грн. 00 коп., позивач отримала лише 1 600 грн. 00 коп., недоотримавши при цьому 1 600 грн. 00 коп., замість того, щоб отримати за 2018 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 3 723 грн. 00 коп., позивач отримала лише 2 202 грн. 50 коп., недоотримавши при цьому 1 520 грн. 50 коп., замість того, щоб отримати за 2019 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 4 173 грн. 00 коп., позивач отримала лише 2 401 грн. 25 коп., недоотримавши при цьому 1 771 грн. 75 коп., замість того, щоб отримати за 2020 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 4 723 грн. 00 коп., позивач отримала лише 2 627 грн. 50 коп., недоотримавши 2 095 грн. 50 коп. та замість того, щоб отримати за 2021 рік матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 6 000 грн. 00 коп., позивач отримала лише 4 540 грн. 00 коп., недоотримавши 1 460 грн. 00 коп.

Отже, приймаючи до уваги вищевикладене, а також те, що положеннями п. 3.1.15. Колективного договору визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні саме на момент виплати допомоги, суд вважає за необхідне при визначенні позивачу розміру недоплаченої частини вказаної допомоги виходити з розмірів мінімальної заробітної плати по Україні, встановлених на 2017, 2018, 2019, 2020, 2021 роки, а тому приходить до висновку, що з Відповідача на користь позивача підлягає стягненню недоплачена останній матеріальна допомога на оздоровлення в загальному розмірі 8 447 грн. 75 коп., що складається з: 1 600 грн. 00 коп. - недоплаченої допомоги за 2017 рік, 1 520 грн. 50 коп. - недоплаченої допомоги за 2018 рік, 1 771 грн. 75 коп. - недоплаченої допомоги за 2019 рік, 2 095 грн. 50 коп. недоплаченої допомоги за 2020 рік та 1 460 грн. 00 коп. недоплаченої допомоги за 2021 рік.

При цьому, суд зазначає, що не приймає до уваги посилання представника Відповідача на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 10.01.2024 року у справі №501/4788/21, від 25.01.2024 року у справі №501/4789/21, від 14.02.2024 року у справі №501/4698/21 та від 04.04.2024 року у справі №240/19227/21, оскільки ці справи не є тотожними з даною справою, а відтак зроблені по результатам їх розгляду висновки не можуть застосовуватись за аналогією.

Стосовно клопотання представника Відповідача щодо застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

За змістом ст. 2 Закону України «Про оплату праці», до складу заробітної плати, крім основної та додаткової, входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Матеріальна допомога на оздоровлення, що надається до щорічної відпустки, є систематичною матеріальною допомогою. Це визначає пункт 2.3.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Госкомстату від 13.01.2004 року №5. Таку допомогу виплачують робітникам певних категорій: на оздоровлення; через екологічний стан регіону. Матеріальна допомога на оздоровлення належить до заохочувальних та компенсаційних виплат, що належать до фонду оплати праці.

Аналіз наведених положень законодавства дає суду підстави дійти висновку про те, що матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, а отже до позовних вимог щодо спірних правовідносин застосовуються скорочені строки позовної давності, встановлені нормами ст. 233 КЗпП України.

Так, до 19 липня 2022 року ч. 1 ст. 233 КЗпП України, яка регулює строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, було викладено так, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом із цим, ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в редакції, чинній до 19 липня 2022 року, було встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Однак, Законом України від 01.07.2022 року №2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 233 КЗпП України було викладено в наступній редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (частина 1 статті 233 КЗпП України).

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (частина 2 статті 233 КЗпП України)».

Таким чином, до 19 липня 2022 року положеннями ст. 233 КЗпП України право на звернення до суду з позовом щодо нарахування та виплати (стягнення) належної працівникові заробітної плати не обмежувалось будь-яким строком, але після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Водночас, на підставі п. 1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, який неодноразово продовжувався, і був відмінений постановою КМУ від 27.06.2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 24.00 год. 30 червня 2023 року.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Разом з тим, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, суд доходить висновку про поширення дії ч. 1 ст. 233 КЗпП України, в редакції Закону України від 01.07.2022 року №2352-IX, має бути тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Аналогічний висновок викладено у рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 року у справі №260/3564/22, залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023 року.

Відтак, з огляду на викладене вище, враховуючи, що спірні правові відносини виникли до 19 липня 2022 року, позивач не може бути обмежена будь-яким строком звернення до суду, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави для застосування строку позовної давності до вимог позивача.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову,з Відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп.

Стосовно вимоги про стягнення з Відповідача на користь позивача витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 4-6 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу.

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Так, судом установлено, що 20 травня 2025 року між адвокатом Борисенко А.В. та позивачем було укладено Договір про надання правової допомоги №20/05/02.

На підтвердження витрат, понесених на правничу допомогу, суду було надано акт №1 про надання правової допомоги від 20.05.2025 року та розрахункову квитанцію серії 03 ААВ №3333459 від 20.05.2025 року, згідно з якими адвокат надав клієнту наступні послуги: усна консультація щодо підстав для звернення до суду 500 грн. 00 коп. та складання позовної заяви, ксерокопіювання її та доданих до неї документів у кількості відповідно до кількості сторін у праві та подання позовної заяви до суду 2 000 грн. 00 коп.

Відтак, суд вважає, що витрати на правничу допомогу в розмірі 2 500 грн. 00 коп. є співмірними з ціною позову, з обсягом роботи та часом, витраченим адвокатом на складання даного позову, тому враховуючи викладене та наявність доказів понесених витрат на сплату правничої допомоги, вказані витрати підлягають стягненню з Відповідача на користь позивача у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 19, 23, 77, 78, 141, 263-265, 268, 273, 279, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якої діє Борисенко Альона Вікторівна, задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, юридична адреса: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 ) недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017 рік, 2018 рік, 2019 рік, 2020 рік, 2021 рік у загальному розмірі 8 447 грн. 75 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 2 500 грн. 00 коп.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, юридична адреса: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211 грн. 20 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом 30-ти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя В.В. Попов.