ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 грудня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/780/25

Головуючий у першій інстанції Кухта В. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1591/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: Заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Киселівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області,

відповідачі: ОСОБА_1 , Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 липня 2025 року (ухвалене у м. Чернігові, повне рішення складено 24 липня 2025 року) у справі за позовом заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Киселівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом визнання незаконним та скасування наказу, скасування рішень про державну реєстрацію та повернення земельної ділянки.

У С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури звернувся з позовом в інтересах держави в особі Киселівської сільської ради Чернігівського р-ну та обл. до ОСОБА_1 , ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, в якому просив:

- визнати незаконним та скасувати наказу ГУ Держземагенства у Чернігівській області від 26 лютого 2014 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 та передачу у його власність земельної ділянки площею 2,0 га з кадастровим номером :06:000:0006 із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Боромиківської сільської ради Чернігівського р-ну Чернігівської обл.;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:0006 площею 2,0 га на користь держави в особі Киселівської сільської ради Чернігівського р-ну;

- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:0006 площею 2,0 га (реєстраційний номер об`єктів нерухомого майна 100);

- скасувати в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0006 площею 2,0 га.

Мотивуючи заявлені вимоги, прокурор зазначав, що наказом ГУ Держземагенства у Чернігівській області від 26 лютого 2014 року передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 2,0 га із кадастровим номером :06:000:0006 для ведення особистого селянського господарства на території Боромиківської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. На підставі цього наказу 11 листопада 2021 року відомості про спірну земельну ділянку внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивач указував, що відповідно до інформації Деснянського басейнового управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:0006 знаходиться у заплаві р. Снов, для якої характерна велика кількість стариць та заплавних озер. Поряд із земельною ділянкою розташований водний об`єкт, який відповідно до ст. 1 ВК України підпадає під визначення «озеро». Ширина прибережної захисної смуги уздовж цього озера має становити щонайменше 100 м. Статтею 61 ЗК України та ст. 89 ВК України встановлено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності і у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель, садівництво та городництво.

Зазначав, що ГУ Держземагенства у Чернігівській області, не будучи законним розпорядником земель водного фонду, порушивши вимоги ст. 20, 122 ЗК України, змінило цільове призначення земель водного фонду на землі для ведення особистого селянського господарства. Спірну земельну ділянку незаконно відведено у власність ОСОБА_1 за рахунок земель водного фонду на підставі наказу від 26 лютого 2014 року, який видано з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, ст. 21, 22, 58, 60, 84, 186-1 ЗК України та ст. 86, 88, 89 ВК України. Зважаючи на правову позицію Верховного Суду, наведену у постановах від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, ефективним способом захисту інтересів держави є подання негаторного позову, який може бути заявлений упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця земельної ділянки водного фонду. Таким чином, спірна земельна ділянка, власником якої наразі є ОСОБА_1 , має бути повернута на користь Киселівської сільської ради, як законного розпорядника земель даної категорії, з одночасним скасуванням державної реєстрації права власності відповідача на цю ділянку. Для скасування свідоцтва про право власності має бути визнано недійсним та скасовано рішення органу, на підставі якого видавався відповідний правовстановлюючий документ.

Ураховуючи наявність порушення інтересів держави та бездіяльність органу, до компетенції якого віднесені представницькі повноваження у цій сфері, наявні правові підстави для пред`явлення позову прокуратурою в межах повноважень, визначених ЗУ «Про прокуратуру» та ЦПК України.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 липня 2025 року позов заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Киселівської сільської ради до ОСОБА_1 , ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом визнання незаконним та скасування наказу, скасування рішень про державну реєстрацію та повернення земельної ділянки задоволено повністю. Усунуто перешкоди у здійсненні Киселівською сільською радою Чернігівського р-ну права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 2,0 га з кадастровим номером :06:000:0006 шляхом: визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держземагенства у Чернігівській області від 26 лютого 2014 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 та передачу у його власність земельної ділянки площею 2,0 га з кадастровим номером :06:000:0006 із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Боромиківської сільської ради; зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:0006 площею 2,0 га на користь держави в особі Киселівської сільської ради Чернігівського р-ну; скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:0006 площею 2,0 га (реєстраційний номер об`єктів нерухомого майна 100); скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0006 площею 2,0 га.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог прокурора повністю. Доводи апеляційної скарги зводяться до неправильності обраного позивачем способу захисту порушеного права через те, що негаторний позов не може містити позовну вимогу, яка прямо чи опосередковано визначає спір про право (скасування рішення про державну реєстрацію та повернення земельної ділянки).

Скаржник зазначає, що станом на час вирішення цього спору єдиним законним власником спірної земельної ділянки та особою, яка має право користування нею, є лише відповідач. Положення ст. 387, 388 ЦК України регулюють право витребування майна із чужого незаконного володіння або від добросовісного набувача. В межах справи № 748/2889/23 Чернігівським апеляційним судом вже розглядався спір за позовом Чернігівської обласної прокуратури про витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави спірної земельної ділянки. Отже, подібні обставини та підстави оскарження вже були предметом судового розгляду віндикаційного позову прокурора про витребування майна із чужого володіння, у задоволенні якого було відмовлено. Зважаючи на наведене, є безпідставними доводи позову про наявність перешкод у користуванні земельною ділянкою для Киселівської сільської ради, оскільки земля не перебуває в її власності. Обрання позивачем неефективного способу захисту підтверджується судовою практикою Верховного Cуду, наведеною у постановах від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13.

Відповідач звертає увагу суду на те, що позивач, стверджуючи про винесення наказу від 26 лютого 2014 року з порушенням норм, що регулюють захист водного фонду, наводить власну правову кваліфікацію цільового призначення спірної земельної ділянки як об`єкта водного фонду, не будучи при цьому експертом чи спеціалістом у відповідній галузі та не надаючи достатніх доказів на підтвердження цієї позиції. Прокурор висловлює необґрунтоване припущення, яке суперечить стандартам доказування, указуючи, що відповідач, як власник спірної земельної ділянки, в силу зовнішніх природних ознак знав або, проявивши розумну обачність, міг знати про те, що землі водного фонду відведено з порушенням вимог закону. За матеріалами справи спірна земельна ділянка має статус земель сільськогосподарського призначення, та її цільове призначення не змінювалося. Матеріали справи не містять належних доказів, якими було б встановлено інше цільове призначення спірної земельної ділянки, відсутні докази неправомірної зміни її цільового призначення, тощо. Обгрунтовуючи доводи позову щодо віднесення земельної ділянки до земель водного фону, позивач надав листи, аналіз змісту яких свідчить про те, що вони не є висновками експерта, оскільки не мають обов`язкових до експертного висновку реквізитів, передбачених ст. 102, 106 ЦПК України, та не являються консультаціями спеціаліста.

Стверджує, що заявлена прокурором вимога про скасування рішення про державну реєстрацію земельної ділянки суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду (постанова від 01 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц) про те, що рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є самостійною підставою для внесення до державного реєстру запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на майно, яке попередньо було зареєстроване за відповідачем. Для внесення такого запису на підставі відповідного рішення суду окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем непотрібно.

На переконання сторони відповідача, суд першої інстанції, проігнорувавши судову практику ЄСПЛ, фактично ухвалив рішення про позбавлення ОСОБА_1 , який є добросовісним набувачем, права власності, що призвело до порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на відповідача буде покладено індивідуально надмірний тягар.

У наданому відзиві Чернігівська окружна прокуратура, вважаючи доводи апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними, просить оскаржуване рішення суду залишити без змін.

В обґрунтування відзиву прокурор зазначає, що питання розмежування віндикаційного та негаторного позовів неодноразово було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у справі № 359/3373/16-ц. Негаторний позов це вимога власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Цей спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його права володіння майном. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст. 59 цього кодексу. Зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Законний володілець земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права користування на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку.

Указує, що відповідно до ч. 2 ст. 19 ЗК України земельні ділянки кожної категорії земель, які не надано у власність або користування громадянам чи юридичним особам, можуть перебувати у запасі. Землі запасу не є окремою категорією земель і можуть мати будь-яке цільове призначення. Ця законодавча норма свідчить про те, що до земель запасу можуть входити земельні ділянки будь-якої категорії, а тому належність земельної ділянки, що передана у власність ОСОБА_1 , до земель водного фонду не виключається.

Наголошує на тому, що кожна категорія земель має особливий правовий режим, специфіка якого визначається переважно їх цільовим призначенням. Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування, такі землі не є землями державної власності сільськогосподарського призначення. У зв`язку з наведеним суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що ГУ Держземагенства у Чернігівській області не мало права розпоряджатися земельною ділянкою, безпідставно змінивши її цільове призначення, а перебування у приватній власності ОСОБА_1 спірної земельної ділянки завдає шкоду державним інтересам, оскільки права та інтереси, у т.ч. на земельні ділянки реалізуються, зокрема, через цільовий характер їх використання.

Звертає увагу суду на те, що наявні у Державному земельному кадастрі відомості про цільове призначення (категорію земель) спірної земельної ділянки землі сільськогосподарського призначення не впливають на правовий режим ділянки як такої, що належить до земель водного фонду, оскільки за законом такий правовий режим пов`язаний із фактом перебування ділянки у межах прибережної захисної смуги. Вимога про скасування рішення про державну реєстрацію права неодноразово була предметом судового розгляду у Верховному Суді, за висновками якого така вимога відповідає ефективному способу захисту порушених прав держави.

Зауважує, що відповідно до Методичних рекомендацій з ведення державного водного кадастру за розділом «Поверхневі води» управління гідрометеорології ДСНС України організовує ведення державного водного кадастру (ДВК) за розділом «Поверхневі води» стосовно кількісних і якісних показників води та державного обліку поверхневих вод (п. 4.9.). Функції головного методичного центру ДВК за розділом «Поверхневі води» виконує Центральна геофізична обсерваторія ім. Б. Срезневського, яка має повноваження щодо встановлення статусу (виду) водного об`єкту та визначення розміру прибережної захисної смуги та смуги відведення, які відносяться до земель водного фонду, отже надана у листі директора даної установи інформація є достовірною і не викликає сумніву.

Киселівською сільською радою та ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.

Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення прокурора, представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити, а рішення суду скасувати з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до листа Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського від 11 жовтня 2024 року земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:0006, відведена в приватну власність ОСОБА_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, як на момент виділення, так і на даний час частково накладається на прибережну захисну смугу шириною 100 м старичних озер, які розташовані у заплаві р. Снов, та відповідно до вимог ВК України відноситься до земель водного фонду. Районний суд, вважаючи лист належним доказ у справі на підтвердження доводів позову та пославшись на правовий висновок Верховного Суду, наведений у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, виснував, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням норм ЗК України та ВК України треба розглядати як непов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави, тому спірна земельна ділянка, яка наразі належить на праві власності ОСОБА_1 , має бути повернута Киселівській сільській раді, як законному розпоряднику земель даної категорії.

Суд указав, що заперечення відповідачів щодо доведеності факту накладення спірної земельної ділянки на прибережну захисну смугу, його не спростовують, і відповідачі не були обмежені у можливості вирахувати дійсний, а не удаваний розмір прибережної захисної смуги, оскільки ці розміри визначені законом.

Районний суд визнав виправданим втручання держави у право власності ОСОБА_1 , оскільки порушення чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку, передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі.

Апеляційний суд не погоджується з наведеними у судовому рішенні висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У справі встановлено, що наказом ГУ Держземагенства у Чернігівській області від 26 лютого 2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_1 та передано йому у власність земельну ділянку загальною площею 2,0 га з кадастровим номером :06:000:0006 для ведення особистого селянського господарства на території Боромиківської сільської ради Чернігівського р-ну Чернігівської обл. (а.с. 29).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:0006 площею 2,0 га належить на праві приватної власності ОСОБА_1 . Державну реєстрацію речового права проведено 11 листопада 2021 року (а.с. 28).

Відповідно до розд. І поземельної книги щодо спірної земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0006 вона відноситься до земель сільськогосподарського призначення, а видом її використання є ведення особистого селянського господарства (а.с. 30-40).

Зміст листів Деснянського басейнового управління водних ресурсів від 17 грудня 2024 року та від 17 січня 2025 року свідчить про те, що на території Киселівської сільської ради розташовано 15 водних об`єктів, в тому числі озеро площею 0,5 га. Відповідно до ст. 88 ВК України прибережна захисна смуга для озер становить 100 м. Земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:0006 розташована у заплаві р. Снов, для якої характерна велика кількість стариць та заплавних озер. Поблизу зазначеної земельної ділянки (на південному сході) знаходиться водний об`єкт озеро. Ширина прибережної захисної смуги для водного об`єкта, який розташований поблизу земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:0006, становить не менше, ніж 100 м (а.с. 43, 47).

У листі за підписом директора Центральної геофізичної обсерваторії ім. Бориса Срезневського від 11 жовтня 2024 року зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:0006 знаходиться у приватній власності з цільовим використанням для ведення особистого селянського господарства та розташована поряд із старичними озерами, які являють собою старорічище (русло) р. Снов, що утворилося в результаті природних багаторічних руслових процесів на заплаві р. Снов. Річка Снов це природний водний об`єкт, що має довжину 253 км та водозбірну площу 8 700 кв км. Відповідно до ст. 88 ВК України прибережна захисна смуга (ПЗС) встановлюється навколо озер (заплавних озер) уздовж урізу води (у меженний період) шириною 100 м. Для озер (заплавних озер), які розташовані у заплаві річки Снов, ширина прибережної захисної смуги також становить 100 м. Земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:0006 як на момент виділення у приватну власність, так і на даний час частково накладається на прибережні захисні смуги шириною 100 м старичних озер, які розташовані у заплаві р. Снов та відповідно до вимог ВК України відносяться до земель водного фонду (а.с. 49-51).

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтями 13, 14 Конституції України визначено, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами ст. 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє український народ загалом (ст. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю у поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані із вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЗК України та ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

За приписами ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України (у редакціях, чинних на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст. 60-62 ЗК України та ст. 1, 88-90 ВК України.

Відповідно до ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водоймів уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер 100 метрів. Прибережна захисна смуга частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Згідно з ч. 1, 2, п. «ґ» ч. 4 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України).

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом визнання незаконним та скасування наказу, скасування рішень про державну реєстрацію та повернення земельної ділянки не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

За матеріалами справи встановлено, що наказом ГУ Держземагенства у Чернігівській області від 26 лютого 2014 року затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку загальною площею 2,0 га з кадастровим номером :06:000:0006 для ведення особистого селянського господарства на території Боромиківської сільської ради Чернігівського р-ну та обл. Державну реєстрацію права приватної власності на цю земельну ділянку за ОСОБА_1 проведено у визначеному чинним законодавством порядку та підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Звернувшись з цим позовом, прокурор послався на те, що відповідачу ОСОБА_1 земельну ділянку передано у власність з порушенням вимог чинного законодавства, оскільки і на момент розпорядження нею ГУ Держземагенства у Чернігівській області, і на час вирішення спору земельну ділянку віднесено до земель водного фонду.

Прокурор для відновлення порушеного права власності на землі водного фонду заявив вимоги про усунення перешкод у здійсненні Киселівською сільською радою права користування земельною ділянкою шляхом визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держземагенства у Чернігівській області, зобов`язання ОСОБА_1 повернути вказану земельну ділянку на користь держави в особі Киселівської сільської ради, скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку та скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації спірної земельної ділянки.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Способами захисту суб`єктивних прав є закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (п. 5.5), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (п. 90), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (п. 68). Тобто це дії, спрямовані на запобігання порушенню або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (п. 14) та від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (п. 40).

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду. Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (п. 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц).

Ураховуючи викладене, належним та ефективним способом захисту права власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, пред`явлений в порядку, визначеному ст. 391 ЦК України, до нинішнього власника спірної земельної ділянки з метою усунення перешкод, які він створює власнику Киселівській територіальній громаді у користуванні та розпорядженні землями водного фонду. У зв`язку з наведеним апеляційний суд доходить висновку про те, що прокурор обрав належний спосіб захисту, який відповідає змісту порушеного права та природі спірних правовідносин і відхиляє доводи скаржника в цій частині.

Водночас надані позивачем докази, зокрема лист Центральної геофізичної обсерваторії ім. Б. Срезневського від 11 жовтня 2024 року, свідчить проте, що земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:0006 як на момент виділення її у приватну власність, так і на час вирішення спору частково накладається на прибережну захисну смугу шириною 100 м старичних озер, які розташовані у заплаві р. Снов та відповідно до вимог ВК України відносяться до земель водного фонду. Тобто, засвідчено, що лише частина земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_1 на підставі наказу ГУ Держземагенства у Чернігівській області від 26 лютого 2014 року, накладається на прибережну захисну смугу. Наведене дає підстави для висновку, що площа земельної ділянки, яка накладається на прибережну захисну смугу, приблизно вполовину менша загальної площі земельної ділянки (2 га), наданої у власність відповідачу, що позначено візуально на рисунку 5 зазначеного листа ЦГО ім. Б.Срезневського (а.с. 51 зворот), де відображено спірну земельну ділянку на супутниковому знімку високої роздільної якості.

У цій справі прокурор заявляє вимогу про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держземагенства у Чернігівській області від 26 лютого 2014 року, яким ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 2,0 га, тобто позивач намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення) щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на прибережну захисну смугу, та зобов`язати відповідача її повернути органу місцевого самоврядування в цілому.

Колегія суддів зважає на те, що зобов`язання ОСОБА_1 повернути земельну ділянку як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 2,0 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на прибережну захисну смугу. Тобто позивач має довести, яка саме частина земельної ділянки та в яких межах накладається на прибережну захисну смугу. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (близький за змістом висновок Верховного Суду наведений у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 441/123/16).

Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні тобто така земельна ділянка накладається на прибережну захисну смугу) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (ст. 15 ЗУ «Про Державний земельний кадастр»).

Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта, який може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (ст. 102-113 ЦПК України).

З метою всебічного та повного дослідження обставин справи та доводів позовної заяви апеляційним судом роз`яснювалось сторонам право заявити клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи з метою визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі, або в інший спосіб визначити відповідні координати, але клопотань щодо призначення експертизи учасниками справи, зокрема, Чернігівською окружною прокуратурою заявлено не було, доказів, які б могли ідентифікувати частину земельної ділянки, що накладається на землі прибережної захисної смуги, суду не надано. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням відповідних процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

У власних висновках Верховний Суд базується на тому, що за змістом ч. 1 ст. 79 ЗК України земельна ділянка це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на прибережну захисну смугу та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.

На переконання апеляційного суду не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання в цілому недійсним наказу ГУ Держземагенства у Чернігівській області та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що ОСОБА_1 буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на прибережну захисну смугу, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання якої у власність відповідача не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19).

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом безпосереднього регулювання ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави.

Практикою ЄСПЛ (рішення у справах «Стретч проти Сполученого Королівства», «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Ґаші проти Хорватії» від 13 грудня 2007 року), визначені критерії, які слід оцінювати щодо сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності розглядається як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття справедливої рівноваги передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому в питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу ЄСПЛ, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Право власності в розумінні статті 1 Першого протоколу органами Конвенції тлумачиться в «автономному значені», воно не є абсолютним і може бути обмежене, але лише за умов коли втручання у нього є законним і переслідує легітимну мету «в інтересах суспільства», втручання є пропорційним по відношенню до переслідуваної мети (п. 53 рішення Європейського Суду «Суханов та Ільченко проти України»).

Витребування у відповідача спірного майна можна вважати таким, що являє собою втручання у право позивача реалізувати свої «законні сподівання» незалежно від того, чи вважається це втручанням «на мирне володіння своїм майном» у значенні першого речення ст. 1 Першого протоколу, чи позбавленням його майна у значенні другого речення цієї статті, застосовні в цій справі принципи є одними й тими самими вони вимагають наявності підстав, що виправдовують такий захід з точки зору вимог цієї статті згідно з її тлумаченням в усталеній практиці Європейського Суду.

Отже, критерієм виправданості втручання держави у права людини, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, є переслідування легітимної мети.

Апеляційний суд не аналізує всі висловлені учасниками справи доводи та заперечення щодо суті спору, оскільки як неодноразово відзначав Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Беручи до уваги неправильність застосування районним судом норм матеріального права, апеляційний суд, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та відмовляє у задоволенні позову з підстав, наведених вище.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Чернігівською окружною прокуратурою пред`явлено позов в інтересах держави, яка правомірно набула статус позивача у цій справі. За даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Чернігівська обласна прокуратура є юридичною особою (), місцезнаходженням якої є м. Чернігів, вул. Князя Чорного, 9. Відомості про державну реєстрацію, як юридичної особи, Чернігівської окружної прокуратури у ЄДР відсутні.

Судовий збір при зверненні з цим позовом сплачено саме Чернігівською обласною прокуратурою, що підтверджується копією платіжною інструкції № 151 від 31 січня 2025 року (а.с. 1).

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 18 168 грн (а.с. 180).

Оскільки суд апеляційної інстанції задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та відмовляє у задоволенні позову, беручи до уваги, що Чернігівська окружна прокуратура не має самостійного балансу та рахунків у банківських установах, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових витрат, понесених відповідачем ОСОБА_1 , пропорційно задоволеним вимогам, а саме стягнути з Чернігівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 18 168 грн судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 липня 2025 року скасувати.

У задоволенні позову заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Киселівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом визнання незаконним та скасування наказу, скасування рішень про державну реєстрацію та повернення земельної ділянки відмовити.

Стягнути з Чернігівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 18 168 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Чернігівська обласна прокуратура, адреса місця знаходження: вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів, 14000, .

Повне судове рішення складено 12 грудня 2025 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: О.Є. Мамонова

О.І. Онищенко