КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Журби С.О., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 18» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 18» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 18» (далі - КНП «КМКЛ № 18») про відшкодування шкоди, обґрунтовуючи його тим, що у листопаді-грудні 1994 року в Київській клінічній лікарні № 18 було інфіковано новонароджених дітей вірусом сальмонела-тифимуріум, в їх числі була і вона.

Після зараження вірусом позивачка має численні захворювання, які вимагають постійних та великих затрат. Позивачка є інвалідом дитинства, має слабке здоров`я, вади слуху, порушення роботи шлунку тощо та потребує додаткових витрат.

Зазначала, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року з відповідача на її користь було стягнуто різницю мінімальної заробітної плати, яка виплачувалась за період з 01 січня 2019 року по 30 листопада 2019 року в сумі 27 805,00 грн. Вказане рішення суду набрало законної сили.

На підставі положень статті 1208 ЦК України та враховуючи, що відбулось збільшення мінімальної заробітної плати, позивачка просила стягнути з відповідача різницю в мінімальній заробітній платі за період з 01 січня 2024 року по 30 листопада 2024 року, що становить 11 600,00 грн.

Крім того, вважала, що у відповідності до норм статті 1199 ЦК України відповідач зобов`язаний виплачувати їй за період з 01 грудня 2024 року по 30 листопада 2027 року мінімальну заробітну плату у розмірі 8 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з КНП «КМКЛ № 18» на користь ОСОБА_1 різницю мінімальної заробітної плати, яка виплачувалась за період з 01 січня 2024 року по 30 листопада 2024 року, в сумі 11 600,00 грн.

Зобов`язано КНП «КМКЛ № 18» виплачувати ОСОБА_1 щомісячно з 01 грудня 2024 року по 30 листопада 2027 року мінімальну заробітну плату у розмірі 8 000,00 грн.

Стягнуто з КНП «КМКЛ № 18» на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що обставини, які наведені позивачкою в обґрунтування вини відповідача у нанесені шкоди її здоров`ю, були неправильно досліджені та оцінені судом, оскільки відсутні докази вини відповідача (його працівників) у нанесенні такої шкоди. Посилання на факт ухвалення судових рішень у 2019 та 2022 роках році про стягнення коштів з відповідача є безпідставним, оскільки зазначеними рішеннями не встановлювалась вина відповідача у нанесенні шкоди здоров`ю позивачки. Рішення у 2019 році про стягнення коштів ухвалювалось судом на підставі згоди відповідача на відшкодування. Питання встановлення вини відповідача у нанесенні шкоди здоров`ю позивачки не було предметом розгляду у цих справах.

При цьому позивачкою об`єднані у позовній заяві різні позовні вимоги: доплата різниці до сум, які вже призначені до виплати рішенням суду - 11 600,00 грн та призначення нових виплат з 01 грудня 2024 року. В першій частині підставою для виплати є рішення суду, а призначення нових виплат на майбутній період позивачкою нічим необґрунтовано. Таким чином відповідач вважає, що позовні вимоги підлягають окремому розгляду, але суд їх розглянув спільно з порушенням норм процесуального права.

Також судом не взято до уваги, що відповідач на сьогодні має статус комунального некомерційного підприємства і отримує фінансування на своє утримання з 01 квітня 2020 року на підставі договорів з Національною службою здоров`я України (далі - НСЗУ) відповідно до Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення». НСЗУ від імені держави є замовником медичних послуг, які відповідач надає населенню, і сплачує кошти на підставі тарифів. В розрахунку тарифів не передбачені кошти на інші цілі, крім на зарплату персоналу лікарні, тому відповідач не має правових підстав брати фінансові зобов`язання по виплаті відшкодування позивачці.

ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, проте в судовому засіданні суду апеляційної інстанції її представник - адвокат Арланов А.М. заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення.

Відповідач явку свого уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляв, тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивачки, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що у листопаді-грудні 1994 року в лікарні були інфіковані немовлята, в тому числі і ОСОБА_1 вірусом сальмонела-тифимуріум.

Як вбачається з пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 30 грудня 2015 року (серія НОМЕР_2 ), ОСОБА_1 визнана інвалідом другої групи з дитинства довічно.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2019 року (справа № 761/45690/18) частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до Київської міської клінічної лікарні № 18 про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я.

Стягнуто з Київської міської клінічної лікарні № 18 на користь ОСОБА_1 вартість вкладишів в слухові апарати Dot DT 3060 - 960,00 грн, вартість фільтрів в слухові апарати Dot DT 3060 - 3 920,00 грн, вартість елементів живлення в слухові апарати Dot DT 3060 - 1 050,00 грн, різницю вартості контейнера з осушувальними таблетками - 150,00 грн, різницю мінімальної заробітної плати, яка виплачувалась за період з 01 грудня 2012 року по 30 листопада 2015 року (виплачувалась у розмірі 1 218,00 грн на місяць) - 54 145,00 грн, вартість додаткового телефону та вушної вкладки для слухового апарату Dot DT 3060 - 2 300,00 грн, вартість УЗД ШКТ - 164,30 грн, загальний аналіз крові - 49,40 грн, аналіз крові на антитіла до дезамінованих пептидів гліадіну/тканинної трансглутамінази - 495,00 грн, водневий лактозний дизальний тест - 780,00 грн, визначення фекальної панкреатичної еластази - 450,00 грн, а всього: 64 463,70 грн.

Зобов`язано Київську міську клінічну лікарню № 18 виплачувати щомісячно ОСОБА_1 додатково з 01 грудня 2018 року по 30 листопада 2021 року: на додаткове харчування, вітаміни, мінерали - 4 301,95 грн, мінімальну заробітну плату в сумі за грудень 2018 року - 3 723,00 грн, з 01 січня 2019 року - 4 173,00 грн, на придбання елементів живлення в слухові апарати - 200,00 грн, на придбання вкладишів в слухові апарати - 91,66 грн, на придбання фільтрів в слухові апарати - 240,00 грн, на придбання контейнерів і осушувальних таблеток для зберігання слухового апарату - 26,66 грн, а всього виплачувати щомісячно: грудень 2018 року - 8 583,27 грн, а з 01 січня 2019 року - 9 033,27 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2020 року апеляційну скаргу Київської міської клінічної лікарні № 18 залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 грудня 2019 року залишено без змін.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2022 року (справа № 761/40854/21) задоволено позов ОСОБА_1 до КНП «КМКЛ № 18»про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я.

Стягнуто з КНП «КМКЛ № 18» на користь ОСОБА_1 різницю мінімальної заробітної плати, яка виплачувалась за період з 01 січня 2019 року по 30 листопада 2019 року, в сумі 27 805,00 грн та зобов`язано КНП «КМКЛ № 18»виплачувати щомісячно ОСОБА_1 додатково з 01 грудня 2021 року по 30 листопада 2024 року мінімальну заробітну плату в сумі за грудень 2021 року по 30 вересня 2022 року по 6 500,00 грн щомісячно, з 01 жовтня 2022 року - 6 700,00 грн щомісячно.

Зазначене судове рішення суду також набрало законної сили.

Задовольняючи позов у даній справі, суд першої інстанції виходячи із положень статті 82 ЦПК України вважав, що при розгляді вищевказаних справ судами встановлено обов`язок відповідача компенсувати позивачці заподіяну шкоду на підставі вимог чинного законодавства України, зокрема, положень статті 1172 ЦК України з урахуванням статей 1202, 1208 ЦК України.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно частини першої статті 15, статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі і відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Згідно із частиною першою статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Відповідно до статті 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

Договором або законом може бути збільшений обсяг і розмір відшкодування шкоди, завданої потерпілому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно із статтею 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами.

За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більш як за три роки наперед.

Стягнення додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, може бути здійснене наперед у межах строків, встановлених на основі висновку відповідної лікарської експертизи, а також у разі необхідності попередньої оплати послуг і майна (придбання путівки, оплата проїзду, оплата спеціальних транспортних засобів тощо).

Статтею 1208 ЦК України передбачено, що за заявою потерпілого у разі підвищення вартості життя розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає індексації на підставі рішення суду.

За заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду.

В силу положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2019 року у справі № 676/1570/17 зробив висновок, що відповідно до частини першої статті 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. Згідно з частиною другою статті 1208 ЦК України за заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду.

Аналіз зазначеної норми закону дає підстави для висновку, що вона спрямована на забезпечення реальності захисту інтересів потерпілого й повноти відшкодування, оскільки відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, є тривалим у часі процесом.

Таким чином, з моменту прийняття судом рішення про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, особа має право на його збільшення у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати.

Перерахунок здійснюється шляхом обчислення судами коефіцієнта кратності збільшення розміру мінімальної заробітної плати шляхом ділення нового її розміру на попередній, а також застосування цього коефіцієнта для перерахунку розміру відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, що узгоджується з положеннями частини другої статті 1208 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 та від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц.

Отже, преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

В пунктах 25-28 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 31 травня 2012 року у справі «Езертас проти Литви» (заява № 50208/06) вказано, що неврахування національними судами обставин, встановлених рішенням, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, однак яке стосувалося іншого проміжку часу, визначено як надмірний формалізм. ЄСПЛ виходить з того, що така ситуація схожа з подальшим скасуванням остаточного рішення суду, тому тягне за собою порушення принципу правової визначеності.

Суд першої інстанції, установивши наведені вище преюдиційніобставини правовідносин сторін, прийнявши до уваги законодавче збільшення розміру мінімальної заробітної плати, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки різниці мінімальної заробітної плати, яка виплачувалась за період з 01 січня 2024 року по 30 листопада 2024 року, в сумі 11 600,00 грн, а також правомірно зобов`язав КНП «КМКЛ № 18» виплачувати ОСОБА_1 щомісячно з 01 грудня 2024 року по 30 листопада 2027 року мінімальну заробітну плату у розмірі 8 000,00 грн у відповідності до положень Законів України про державний бюджет на відповідний рік.

Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позивачкою вини відповідача в ушкодженні її здоров`я колегія суддів не приймає, оскільки вказане встановлено судовими рішеннями, якими стягувались аналогічні суми за попередні періоди з тих самих підстав, які не скасовані і з урахуванням принципу юридичної визначеності не можуть не братись до уваги.

Посилання КНП «КМКЛ № 18» в апеляційній скарзі на те, що воно є закладом, який фінансується НСЗУ, і сплачує кошти на підставі тарифів, в яких не враховані кошти на інші цілі, окрім на зарплату персоналу лікарні, на законність рішення не впливають, оскільки джерело фінансування відповідача не звільняє його від обов`язку відшкодовувати завдану шкоду.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та ґрунтуються на формальних міркуваннях, а тому не можуть бути достатньою підставою для скасування оскаржуваногорішення.

Суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідача.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу КНП «КМКЛ № 18» необхідно залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01 липня 2025 рокуу даній справі - без змін.

У такому разі новий розподіл судових витрат в справі не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Київська міська клінічна лікарня № 18» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 грудня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: С.О. Журба

Д.О. Таргоній