КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/6154/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Подільського районного суду м. Києва в складі судді Ковбасюк О.О., ухвалене в м. Київ 17 вересня 2025 року (повний текст складено 22 вересня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання правочину недійсним, зобов`язання вчинити дії,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, уточнивши позовні вимоги в порядку усунення недоліків позовної заяви, просив визнати недійсним вчинений АТ КБ «ПриватБанк» односторонній правочин, оформлений у вигляді повідомлення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку від 19 лютого 2025 року № 20.1.0.0.0/7-250219/130, визнати дії АТ КБ «ПриватБанк» із зупинення фінансових операцій на поточних рахунках, відкритих позивачеві в АТ КБ «ПриватБанк», протиправними, зобов`язати АТ КБ «ПриватБанк» здійснити відновлення порушеного права, а саме відновити банківське обслуговування ОСОБА_1 та поновити всі банківські, карткові рахунки, що були відкриті до вчинення одностороннього правочину з боку АТ КБ «ПриватБанк», оформленого у вигляді повідомлення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку від 19 лютого 2025 року № 20.1.0.0.0/7-250219/130, покласти на відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн.

Позов мотивував тим, що 19 лютого 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» направив на його адресу повідомлення від 19 лютого 2025 року № 20.1.0.0.0/7-250219/130 про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку у зв`язку з встановленням неприйнятно високого рівня ризику/ненадання необхідних для здійснення належної перевірки документів чи відомостей/неможливістю здійснення ідентифікації та/або верифікації, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарів власників/подання недостовірної інформації/подання інформації з метою введення в оману банку.

Не погоджувався з зазначеними причинами розірвання договору банківського рахунку, вказував, що в повідомленні не зазначено, які саме дії, на думку відповідача, підтверджують дану ризиковість позивача, не надано жодних доказів чи відомостей про здійснення незаконної діяльності позивача, що свідчить про безпідставність такої підстави для розірвання договірних відносин.

Повідомляв, що відповідачем здійснено ідентифікацію та верифікацію ще на початку ділових відносин та протягом всього періоду користування питань з цього приводу не виникало. Він є одноосібним власником рахунків, відкритих у відповідача, та саме позивач є кінцевим бенефіціаром - власником коштів, які надходять на рахунки. Відповідачем ніяк не підтверджена неможливість здійснення ідентифікації/верифікації позивача, договір з яким укладено ще в 2017 році. Відповідач мав витребувати інформацію та/або офіційні документи для здійснення належної перевірки, проте цього здійснено не було, тому слід вважати, що відповідач здійснив перевірку відповідно до вже наявних документів та відомостей.

Зазначив, що в його діяльності ніяких змін не відбувалося вже протягом року, оскільки позивач проходить військову службу та всі нарахування здійснюються на підставі наказів військової частини. Зокрема, він проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 та безпосередньо бере участь в обороні та захисті суверенітету України, отримує відповідне грошове забезпечення з боку держави та грошову винагороду, що свідчить про законність його доходів.

Відповідно до вищевикладеного твердження відповідача про неприйнятний високий рівень ризику не відповідає дійсності з огляду на повністю офіційне джерело доходів, оскільки дані виплати затверджені в/ч НОМЕР_1 , а кошти, які надходили на картковий рахунок позивача від фізичних осіб, використовувались тільки для потреб ЗСУ та військової частини для забезпечення свого підрозділу.

Наголошував, що відповідачем не зазначено підстав відмови в підтриманні ділових відносин з клієнтом з посиланням на конкретні положення Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Зокрема, неможливо встановити, які обставини чи ризики свідчили про те, що позивачем вчиняються будь-які дії, пов`язані із вчиненням фінансової операції чи правочину з доходами, одержаними злочинним шляхом, а також вчиненням дій, спрямованих на приховування чи маскування незаконного походження таких доходів, чи володіння ними, прав на такі доходи, джерел їх надходження, місцезнаходження, переміщення, зміну їх форми (перетворення), а так само набуттям, володінням або використанням коштів, одержаних злочинним шляхом.

Відповідачем не конкретизовано та не надано відповідних доказів, які саме фінансові операції позивача викликали у банку підозри та призвели до встановлення неприйнятно високого рівня ризику.

Зауважував, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, як «слабкої» сторони у таких цивільних відносинах, як захист прав споживача.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року позов задоволено, визнано недійсним вчинений АТ КБ «ПриватБанк» односторонній правочин, оформлений у вигляді повідомлення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку від 19 лютого 2025 року №20.1.0.0.0/7-250219/130. Визнано дії АТ КБ «Приватбанк» із зупинення фінансових операцій на поточних рахунках, відкритих ОСОБА_1 в АТ КБ «Приватбанк», протиправними. Зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» відновити банківське обслуговування ОСОБА_1 та поновити всі банківські, карткові рахунки, що були відкриті до вчинення одностороннього правочину з боку АТ КБ «ПриватБанк», оформленого у вигляді повідомлення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку від 19 лютого 2025 року 20.1.0.0.0/7-250219/130. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір у розмірі 2422,40 грн., а також на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.

Відповідач АТ КБ «ПриватБанк», не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що напрямком «Фінансовий моніторинг» відповідно до внутрішнього Порядку здійснення поглибленої перевірки клієнтів проведено посилені заходи належної перевірки та аналіз фінансових операцій клієнтів (їх сукупності) щодо наявності/відсутності індикаторів підозрілості фінансових операцій щодо клієнтів АТ КБ «ПриватБанк», за результатами якого виявлено обґрунтовані підозри про здійснення клієнтами операцій ВК/ФТ, інших злочинів, що є підставою для встановлення клієнту неприйнятно високого ризику ділових відносин (НВР), за результатами дослідження фінансових операцій за правилом «Виявлення дропів (застосування ЄПЗ)» в нелегальному гральному бізнесі - Ранговий аналіз проекту «Розумний облік» розраховані алерти - UU1994RA.

Підставою для встановлення НВР є наявність критерію, визначеного ч. 6 ст. 7 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (Закону про ПВК/ФТ): неможливість банку виконувати визначені Законом про ПВК/ФТ обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з клієнтом чи фінансовою операцією; наявність критерію, визначеного п. 61 розділу ІV Положення № 65: клієнт (особа), щодо якого у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ним операцій ВК/ФТ, інших злочинів.

Вказував, що за власним дослідженням діяльності дропів Напрямком «Фінансовий моніторинг» АТ КБ «ПриватБанк» вбачається ефективність сукупності основних показників відповідно до індикаторів, визначених додатком 20 до постанови № 65 для визначення дропів як найбільш дієвих, а саме: кількість транзакцій (індикатор 40), обсяг транзакцій (індикатор 30), швидкість зростання/«пік» зростання (індикатори 25 та 30).

За результатами дослідження фінансових операцій клієнтів відповідно інформації алерту UU1994RA виявлення дропів (застосування ЄПЗ у нелегальному гральному бізнесі - Ранговий аналіз), які враховують рекомендації НБУ, встановлено: мають концентровані кількості операцій зарахування чи списання Р2Р переказів на день; мають ознаки «накопичення» та виведення коштів, отриманих через Р2Р перекази; мають значні обсяги та кількість операцій Р2Р переказів; мета та суть фінансових операцій незрозуміла; джерела походження коштів не з`ясовано; подальше використання коштів не відомо; фінансові операції мають транзитний характер; контрагентами клієнтів є особи, стосовно яких у банку є негативна інформація (зокрема особи, яким банк відмовив у встановленні (підтриманні) ділових відносин у зв`язку з присвоєнням неприйнятно високого ризику ВК/ФТ).

Виходячи з вищезазначеної діяльності, клієнт підпадає під статус «Дроп» чи «грошовий мул».

Вказував, що є підстави вважати використання позивачем продуктів АТ КБ «ПриватБанк» (особисті картки) для проведення операцій, що мають ознаки схемності та не мають явного економічного змісту/логічних пояснень.

Зазначені у висновку клієнти, в тому числі позивач, мають загальні риси фінансових операцій за період з 01 січня 2024 року по день формування висновку, а саме надходження на картковий рахунок здебільшого здійснюється від трьох фізичних осіб та фінансових сервісів; видаткові фінансові операції здійснюються на користь трьох фізичних осіб та/або на користь мерчантів, діяльність яких полягає в організації та проведенні азартних ігор в мережі інтернет, мета та суть зазначених фінансових операцій не з`ясована, джерела походження коштів не з`ясовано, далі використання коштів невідомо. Фінансові операції та/або дії клієнта банк вважав підозрілими за ознакою, визначеною ст. 12 Закону про ПВК/ФТ та додатком 6 «Посилені заходи належної перевірки клієнта» Положення № 65, а саме: проведені у незвичний спосіб, немає очевидної економічної чи законної мети; не відповідають інформації щодо запланованої клієнтом діяльності з використанням послуг банку, отриманої банком від клієнта під час встановлення мети та характеру ділових відносин з ним.

Відповідно до додатку 20 «Індикатори підозрілості фінансових операцій» Положення № 65, наявні індикатори підозрілості фінансових операцій, а саме: п. 5. Клієнт має велику кількість рахунків або платіжних карток, потреба в яких не є зрозумілою або не відповідає його бізнес-потребам; п. 12. Фінансові операції за рахунок фізичної особи не відповідають ризику профілю клієнта (зокрема віку, професії, доходів); п. 15. Характер фінансової операції та/або обставини, за яких вона ініціюється, дають підстави вважати, що вона здійснюється від імені та/або на користь іншої сторони, особа якої не розкрита банку; п. 25. Тривалий час спостерігається аналогічна тенденція щодо обсягу дебетових та кредитових фінансових операцій за рахунок клієнта протягом одного дня (незвично швидке проходження коштів через рахунок, тобто незначне сальдо на початок та кінець дня та великі щоденні оборони коштів за рахунок); п. 29. Контрагентами клієнта є особи, стосовно яких у банку є негативна інформація (зокрема особи, яким банк відмовив у встановленні (підтриманні) ділових відносин у зв`язку з присвоєнням неприйнятно високого ризику ВК/ФТ; п. 30-2. Нетипова активність за рахунок клієнта.

З огляду на вищевикладене банком було визнано діяльність клієнта підозрілою. В зв`язку з наявністю підстав вважати, що обслуговування зазначеного клієнта, характер або наслідки їх фінансових операцій можуть нести реальну або потенційну небезпеку використання банку з метою легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму або фінансування розповсюдження зброї масового знищення, за клієнтом було прийнято рішення встановлення неприйнятно високого ризику, відмова від підтримки ділових відносин шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунків. Рішення прийнято за документом - службовою запискою Напрямку «Фінансовий моніторинг» АТ КБ «ПриватБанк» № Е.17.U/0.0/4-6597017 від 18 лютого 2025 року «Висновок НФМ. Розірвання ділових відносин з клієнтами, за результатами дослідження фінансових операцій по правилу «Виявлення дропів (застосування ЕПЗ у нелегальному гральному бізнесі - Ранговий аналіз» проєкту «Розумний облік», розраховані алерти UU1994RA (Premium).

Вказував, що при ухваленні рішення судом не було належним чином застосовано норми матеріального права у сфері фінансового моніторингу; наводив зміст п. 39 ст. 1, п. 1 ч. 2 ст. 6, ч. 1, 3, 6 ст. 7, ст. 8, 11, ч. 3 ст. 12, 15 Закону про ПВК/ФТ.

Також розділом 1.1.7 Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», які є публічним договором приєднання, передбачено умови щодо належної перевірки клієнта, вимоги FATCA, санкційні вимоги, зобов`язання з інформування, відмова від підтримання ділових відносин/проведення операцій.

Посилався на п. 61 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою НБУ № 65 від 19 травня 2020 року, яким передбачено, що банк установлює неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у випадках, визначених ч. 6 ст. 7 Закону про ПВК/ФТ, в інших випадках, визначених банком самостійно у внутрішніх документах банку з питань ПВК/ФТ, а також щодо клієнтів (осіб), щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій ВК/ФТ, інших злочинів.

Таким чином, виходячи з аналізу норм ЦК України у взаємозв`язку з нормами спеціального Закону та підзаконного акту про фінансовий моніторинг, вбачається, що банки наділені прямим обов`язком встановлення неприйнятно високого ризику ділових відносин стосовно клієнтів у разі зокрема неможливості виконувати визначені Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом, а також щодо клієнтів (осіб), щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій ВК/ФТ, інших злочинів.

Аналогічне стосується відмови від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка через встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику, яка також є обов`язковою для банків за Законом. Водночас, законодавство про фінансовий моніторинг зобов`язує банки як суб`єктів фінансового моніторингу самостійно визначати ризики подальшого обслуговування клієнтів та уникати виявлених ризиків через застосування процедури де-рискінгу.

Вказував, що висновок суду першої інстанції про те, що відповідачем не надано рішення банку щодо встановлення неприйнятно високого ризику за результатами переоцінки ризику позивача, не ґрунтується на жодній нормі матеріального права, адже законодавство у сфері ПВК/ФТ не зобов`язує суб`єкт первинного фінансового моніторингу здійснювати переоцінку ризику після встановлення неприйнятно високого ризику та відмови від встановлення (підтримання) ділових відносин.

Вказував, що приписи Закону про ПВК/ФТ як норми спеціального закону, та погоджені сторонами умови договору банківського обслуговування, прямо наділяють банк правом та навіть обов`язком відмовитися від ділових відносин з клієнтом з неприйнятно високим ризиком та розірвати договір, що також кореспондується з положеннями ст. 651, 1075 ЦК України. Отже, визначений судом так званий альтернативний спосіб як «тимчасове блокування», який, на думку суду, має застосувати банк, не ґрунтується на нормах чинного законодавства і є окремою самостійною підставою для скасування рішення як такого, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зауважував, що факт проведення перевірки діяльності клієнта та проведення операцій підтверджується наявним у справі висновком № Е.17.U/0.0/4-6597017 від 18 лютого 2025 року, отже висновок суду суперечить наявним у справі доказам.

Вказував, що спеціальним Законом чітко визначено, що банк як суб`єкт первинного фінансового моніторингу самостійно встановлює критерії ризику, керуючись критеріями, встановленими НБУ та Державною службою фінансового моніторингу, відтак, Закон не пов`язує обов`язок банку встановити неприйнятно високий ризик та прийняти рішення про відмову від продовження ділових відносин виключно на відомостях про притягнення особи до кримінальної відповідальності.

Посилався на хибність висновків суду, що з боку відповідача не було здійснено жодних дій щодо мінімізації ризиків, пов`язаних з позивачем, оскільки поза увагою суду залишився факт, що банк вже провів посилені заходи належної перевірки, спрямовані на мінімізацію ризиків, та в результаті проведених заходів було виявлено обґрунтовані підозри щодо здійснення операцій та встановлено неприйнятно високий ризик, що зобов`язує банк згідно з чинним законодавством відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), в тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції.

Зазначив, що висновок суду про те, що жодним нормативно-правовим актом України не визначено юридичного поняття «дроп» та не встановлено правових критеріїв чи процедур для кваліфікації фізичної особи як такої, свідчить про неправильне застосування норм матеріального права у сфері ПВК/ФТ. Банк використовує типологічні дослідження у сфері запобігання протидії, підготовлені Державною службою фінансового моніторингу України, отже, використані формулювання застосовано банком згідно з дослідженнями та рекомендаціями уповноважених органів державної влади з питань фінансового моніторингу. Також опис профілю дропа розміщено на сайті кіберполіції.

Вказував, що оскаржуване рішення суперечить висновкам Верховного Суду, ухваленим щодо правовідносин у сфері здійснення банками фінансового моніторингу, зокрема в постанові від 10 січня 2023 року у справі № 575/57488/20-ц, від 07 травня 2025 року у справі № 208/1144/24, від 25 квітня 2019 року у справі № 910/1555/18, від 27 травня 2025 року у справі № 910/6311/24. Всупереч зазначеним висновкам суд першої інстанції ухвалив рішення про задоволення позову, незважаючи на наявність в матеріалах справи аргументованого висновку банку із зазначенням та обґрунтуванням критеріїв, за якими було встановлено позивачу неприйнятно високий ризик, що зобов`язувало банк відмовитись від ділових відносин з клієнтом.

Щодо порушень норм процесуального права, повідомляв, що ухвалою суду від 08 липня 2025 року було задоволено заяву представника банку про участь у засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. Проте суд без запрошення представника відповідача до відеоконференції та без сповіщення про таке рішення учасників справи ухвалив проводити розгляд справи за відсутності сторін, позбавивши сторону відповідача взяти участь в судовому засіданні та реалізувати процесуальні права. Внаслідок порушення норм судом процесуального права та незабезпечення участі сторони відповідача в судовому засіданні ухвалено незаконне та необґрунтоване рішення, яке спирається виключно на позицію позивача.

Посилався на порушення судом порядку дослідження та оцінки доказів, вказував, що висновок Напрямку Фінансовий моніторинг № Е.17.U/0.0/4-6597017 від 18 лютого 2025 року складений відповідальним підрозділом згідно з вимогами законодавства та внутрішніх документів банку у сфері ПВК/ФТ, і зазначений документ є належним та достатнім доказом законності та обґрунтованості дій банку. Із виписки по картці ОСОБА_1 , яку також не було належним чином досліджено і оцінено судом, слідує, що позивачем в досліджуваний період здійснювались операції з переказу коштів на картки/рахунки фізичних осіб та отримання коштів від фізичних осіб, призначення яких не було підтверджено з боку ОСОБА_1 ані як клієнтом до затвердження банком рішення про відмову від підтримання ділових відносин, ані як позивачем під час судового розгляду. З виписки по картці чітко слідує наявність критеріїв, які стали підставою для визнання діяльності підозрілою та прийняття банком рішення про відмову від продовження ділових відносин. З аналізу витрат по картці слідує, що переважну більшість становили перекази від ОСОБА_1 на рахунки інших фізичних осіб, з яких неможливо встановити цільове використання цих коштів та очевидну економічну мету, тобто, не підтверджено того факту, що це були витрати на купівлю техніки або обладнання для військових потреб, адже позивачем не було надано документів на підтвердження цільового призначення цих переказів. Також з операцій по картці та наявних доказів неможливо встановити приналежність осіб-контрагентів до волонтерської діяльності чи до проведення зборів на закупівлю техніки чи обладнання.

Вважав необґрунтованим та поверхневим висновок суду про те, що аналіз фінансових операцій позивача вказує на відсутність ознак, які б свідчили про транзитний характер рахунку або його використання для схемного переказу коштів, оскільки судом не було належним чином досліджено характер операцій по картці позивача. Суд не зазначив, які саме операції він вважає такими, що носять ознаки циклічності, масовості чи відповідності шаблонам транзитної діяльності, та не навів нормативно-правового обґрунтування, з яких підстав встановив, що операції по картці позивача не носять таких ознак.

Також судом всупереч принципу рівності та змагальності сторін було надано перевагу доводам позивача без посилання на будь-які докази. Так, встановлені судовим рішенням доводи позивача про те, що нарахування по картці здійснюються на підставі наказів військової частини, кошти, що надходили на картковий рахунок позивача від фізичних осіб, використовувались для потреб ЗСУ та військової частини, не були підтверджені жодними доказами. Картка № НОМЕР_2 , аналіз операцій по які було здійснено відповідачем, є карткою «Універсальна», на зазначену картку не надходила заробітна плата позивача, тільки кошти від фізичних осіб, надходження коштів невідоме, крім того, окремі з перерахувань були отримані від фізичних осіб, з якими банк відмовився від продовження ділових відносин у зв`язку з встановленням неприйнятно високого ризику. Натомість судом не було здобуто доказів на підтвердження джерел походження коштів та подальшого використання коштів по рахунку.

Також, задовольняючи вимоги позивача про стягнення судових витрат, судом першої інстанції було безпідставно стягнуто витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. за відсутності детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, із зазначенням виду послуги вартості години часу адвоката, кількості часу, витраченого адвокатом на виконання тих чи інших робіт чи надання послуг. Крім того, справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження, отже, була визнана судом як справа незначної складності, тому складання документів у справі не потребувало від адвоката значних витрат часу на надання правничої допомоги.

Щодо неповного з`ясування обставин та невідповідності висновків суду обставинам справи, вказував, що висновок суду про те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували зв`язок позивача в нелегальному гральному бізнесі та які б підтверджували факти перерахування коштів позивачем на користь мерчантів азартних ігор в мережі інтернет, не відповідає обставинам справи. Висновок № Е.17.U/0.0/4-6597017 від 18 лютого 2025 року складено з урахуванням рекомендацій НБУ, типологічних досліджень, затверджених наказами Державної служби фінансового моніторингу України, і ґрунтується на виявленні фактів багаторазового, у великих обсягах проведення фінансових операцій, щодо яких є підозри у використанні банку для ВК/ФТ чи вчинення іншого злочину. Критерії віднесення діяльності до підозрілої чітко зазначені у висновку, і такі операції чітко слідують з наданої банком виписки по картці ОСОБА_1 .

Висновки суду про те, що з боку відповідача не вчинялося жодних дій щодо верифікації платіжних операцій та перевірки позивача на додержання вимог законодавства про фінансовий моніторинг, не відповідає дійсності і не підкріплений доказово. Зокрема, до затвердження висновку № Е.17.U/0.0/4-6597017 від 18 лютого 2025 року банк неодноразово комунікував з позивачем щодо надання документів на підтвердження проведених операцій, натомість з отриманих документів та пояснень клієнта не всі операції були підтверджені, що відповідно не спростувало підозру, відтак, у зв`язку з ненаданням клієнтом інформації та підтверджуючих документів було прийнято рішення про розірвання ділових відносин.

Пояснював, що законодавство не обмежує банк у каналах комунікації при проведенні заходів перевірки та фінансового моніторингу, відтак, комунікації з клієнтом щодо підтвердження операцій можуть проводитись різними каналами комунікації, в тому числі через уповноваженого працівника. Зокрема, в червні 2024 року до клієнта був запит, на який ОСОБА_1 надав лише довідку з місця служби та військовий квиток, скриншоти оплат з сайту, окремі квитанції, які важко було пов`язати з придбанням чогось конкретного, в наданих клієнтом поясненнях не було чітко розписано, на що витрачались кошти, отримані від фізичних осіб (2Р2-перекази), що це за поповнення готівкою і далі транзит на третіх осіб.

Обсяг коштів по рахунку позивача склав 2,5 млн. грн. за досліджуваний період, при тому позивачем було підтверджено банку документально доходи лише на суму 594 тис. грн. за рік згідно з наданою довідкою, по решті коштів позивачем не було підтверджено ані джерело походження коштів, ані цільове використання чи зв`язок з контрагентами.

Також судом не аргументовано висновок про те, що з боку відповідача не здійснено повний перелік заходів належної перевірки, зокрема, не визначено, які з заходів банк мав провести, але не провів, з посиланням на наявні матеріали справи.

Від позивача ОСОБА_1 у особі представника ОСОБА_2 надійшов направлений засобами поштового зв`язку відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив поновити йому строк для подання відзиву, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Обґрунтовуючи клопотання про поновлення процесуального строку для подання відзиву, посилався на те, що ухвала про відкриття апеляційного провадження не була доведена до відома представника позивача у встановленому процесуальному порядку, а натомість лише оприлюднена в Єдиному державному реєстрі судових рішень. На підтвердження зазначених обставин надавав копію фотознімків екрану електронного пристрою і електронного кабінету у підсистемі ЄСІТС представника позивача та знімки екрану з особистої електронної пошти, яка пов`язана з електронним кабінетом в підсистемі ЄСІТС.

Враховуючи, що з наданих стороною позивача доказів не вбачається отримання копії ухвали про відкриття апеляційного провадження, а також оскільки право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, апеляційний суд продовжує позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та приймає його.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вказував, що фактично відповідач здійснив неправомірне одностороннє припинення договірних зобов`язань з позивачем, не надаючи права на пояснення. У відповідному повідомленні не зазначено жодної правової норми, яка б підтверджувала наявність підстав, пов`язаних з так званими «дропами» чи «грошовими мулами», на які відповідач посилається в апеляційній скарзі. Зі змісту повідомлення чітко визначається, що позивач не був належним чином проінформований про фактичні та юридичні підстави, що зумовили одностороннє розірвання договору.

Вказував, що вже лише на стадії апеляційного провадження відповідач намагається інкримінувати позивачеві, діючому військовослужбовцю, відмивання коштів, участь в гральному бізнесі та фінансування зброї масового знищення, що є безпідставним та абсурдним, адже всі кошти, які були на рахунку позивача, та визначені відповідачем як підозрілі, є допомогою волонтерів, яку позивач отримав у зв`язку з тяжким фінансовим становищем, отриманою травмою та необхідністю у невідкладному лікуванні. У даній ситуації позивач самостійно повідомив про це відповідача у своїй заяві від 27 січня 2025 року.

Зауважував, що службова записка, про яку відповідач вперше згадав лише в межах поданої апеляційної скарги, не була подана відповідачем ані під час розгляду справи судом першої інстанції, ані одночасно з поданням апеляційної скарги. За твердженням відповідача, саме на підставі цієї службової записки було ухвалено внутрішніх рішення щодо одностороннього припинення договірних відносин з позивачем, однак фактично відповідач не надав суду жодного реального підтвердження існування такої службової записки.

Вказував, що відповідачем в повідомленні від 19 лютого 2025 року зазначено про встановлення неприйнятно високого рівня ризику позивача, проте не зазначено, які саме дії, на думку відповідача, підтверджують дану ризиковість позивача, не надано доказів чи відомостей про здійснення незаконної діяльності з боку позивача, що свідчить про безпідставність також підстави для розірвання договірних взаємовідносин.

Наголошував, що до 19 лютого 2025 року позивач неодноразово звертався до банку з відповідними заявами та повідомленнями, в яких роз`яснював джерело надходження коштів, надав послідовні, чіткі та логічно обґрунтовані пояснення, зокрема щодо відсутності належного державного фінансування його поранення, лікування та необхідності придбання медикаментів, а також закупівлі товарів за кошти волонтерів для функціонування снайперського підрозділу.

Вказував, що не здійснював жодної діяльності, що може бути кваліфікована як «дроп», фінансування тероризму чи будь-які інші протиправні фінансові операції. Фактично він лише акумулював і перерозподіляв волонтерську допомогу для забезпечення власного лікування після поранення та для підтримки лікування своїх побратимів.

Зазначав, що відповідач у апеляційній скарзі сам не може визначитись, чи є відомими йому особи, на рахунки яких позивачем перераховувались кошти.

Зазначав, що позивач проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 та безпосередньо брав участь в обороні та захисті суверенітету України, отримує відповідне грошове забезпечення з боку держави та грошову винагороду, на підтвердження зазначених обставин до матеріалів справи додано довідку про доходи та витяг з електронного кабінету відповідача про надходження коштів, що свідчить про законність доходів позивача.

Відповідно до вищевикладеного, вважав, що твердження відповідача про неприйнятно високий рівень ризику, застосування «дропу», «фінансового мулу», незаконне отримання коштів не відповідає дійсності з огляду на повністю офіційне джерело доходів, оскільки дані виплати затверджені військовою частиною. Кошти, які надходили на картковий рахунок позивача від фізичних осіб, використовувались тільки для потреб ЗСУ та військової частини та забезпечення підрозділу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі вказаним вимогам закону не відповідає.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (частина перша статті 3 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Право учасників справи брати участь в судових засіданнях закріплено у пункті 2 частини першої статті 43 ЦПК України.

Стаття 212 ЦПК України регулює питання участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції та передбачає відповідне право учасників справи.

Так, учасники справи мають право брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за умови наявності у суді відповідної технічної можливості, про яку суд зазначає в ухвалі про відкриття провадження у справі, крім випадків, коли явка цього учасника справи в судове засідання визнана судом обов`язковою (частина перша статті 212 ЦПК України).

Ухвали суду є судовими рішеннями відповідно до пункту 2 частини першої статті 258 ЦПК України.

Так, ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 08 липня 2025 року клопотання представника АТ КБ «ПриватБанк» - Мужевської Є.Л. від 07 липня 2025 року про участь у судовому засіданні, призначеному на 17 вересня 2025 року, в режимі відеоконференції задоволено. Ухвалено судове засідання у даній справі проводити в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення EasyCon.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 2 ЦПК України зазначена ухвала є обов`язковою до виконання, оскільки ухвала суду віднесена до судових рішень згідно із пунктом 2 частини першої статті 258 ЦПК України.

Однак, Подільський районний суд м. Києва проігнорував вищезазначене власне судове рішення про участь особи у розгляді справи у режимі відеоконференції, оскільки матеріали справи не містять даних про те, що представнику АТ КБ «ПриватБанк» - Мужевській Є.Л. надано 17 вересня 2025 року можливість участі у розгляді справи у режимі відеоконференції за допомогою сервісу EasyCon або що вона не здійснила таку участь у режимі відеоконференції із власної ініціативи.

У довідці Подільського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року зазначено лише відсутність фіксування судового засідання згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України (якою передбачено відсутність фіксування судового засідання у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи), а не про відсутність учасника у режимі відеоконференції.

В описовій частині рішення суду першої інстанції зазначено про подання представником позивача заяви про розгляд справи за його відсутність, і що враховуючи наявні в матеріалах справи заяви сторін по суті справи, суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності сторін.

При цьому судом першої інстанції не враховано, що АТ КБ «ПриватБанк» заяв про розгляд справи у його відсутності не подавалось.

Наведені обставини свідчать про порушення судом вимог процесуального закону щодо забезпечення АТ КБ «ПриватБанк» доступу до правосуддя в контексті положень пункту 1 статті 6 Конвенції.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За таких обставин, незважаючи на належне повідомлення представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк» - Мужевської Є.Л. про дату, час і місце судового засідання, водночас, з огляду на невід`ємне право особи на судовий захист і право бути почутим у суді, застосовувавши відповідні процесуальні норми крізь призму загальних засад цивільного судочинства, дотримання гарантій прав особи на участь у розгляді її справи, а також обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними процесуальних прав, а також враховуючи, що в апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» посилається на ці обставини, апеляційний суд приходить до висновку, що встановлені обставини обмеження права сторони відповідача АТ КБ «ПриватБанк» на участь у розгляді справи є достатньою підставою для скасування рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року із прийняттям нової постанови.

Схожі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 19 березня 2025 року в справі № 2602/5125/12 (провадження № 61-10476св24), у якій Верховний Суд, встановивши, що представник відповідача не отримала запрошення від Київського апеляційного суду для участі в судовому засіданні у даній справі в режимі відеоконференції, зареєструвавшись завчасно в програмному забезпеченні «EasyCon», з огляду на дотримання гарантій прав особи на участь у розгляді її справи дійшов висновку, що достатньою підставою для скасування постанови апеляційного суду з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Також у постанові від 26 вересня 2023 року у справі № 922/1163/22, Верховний Суд дійшов висновку, що залишення без розгляду заяви позивача про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, неповідомлення вчасно останнього про розгляд справи без застосування відеоконференції за результатом розгляду цієї заяви, фактично призвело до порушення порядку належного повідомлення про місце судового засідання, оскільки скаржник мав правомірні сподівання, що він зможе прийняти участь у судовому засіданні режимі відеоконференції поза межами приміщення суду (про що просив у заяві).

Аналогічні правові висновки викладені в постанові від 16 травня 2024 року в справі № 927/1495/23.

У постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 758/9907/21 (провадження № 61-6204св24) Верховний Суд зазначив, що «беручи до уваги доводи заявника, викладені в касаційній скарзі, наведені обставини щодо розгляду справи в суді апеляційної інстанції без участі позивача за зустрічним позовом у співставленні з вимогами процесуального закону, зважаючи на те, що ОСОБА_2 виявив намір взяти участь у судовому засіданні і звернувся з клопотаннями щодо забезпечення йому такої можливості в режимі відеоконференції, колегія суддів виснує, що суд апеляційної інстанції не навів обґрунтованих підстав для відмови у задоволенні заявлених у суді апеляційної інстанції клопотань, чим допустив порушення вимог процесуального закону, які в розумінні пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та передачі справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції».

Вирішуючи по суті позов ОСОБА_1 , апеляційним судом встановлено, що 19 лютого 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» направив на адресу ОСОБА_1 повідомлення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку, яким ОСОБА_1 проінформовано, що банк, керуючись вимогами ч. 1 ст. 15 Закону про ПВК/ФТ, Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління НБУ від 19 травня 2020 року № 65, внутрішніми документами банку з питань фінансового моніторингу, з урахуванням результатів здійснених заходів належної перевірки, моніторингу ділових відносин та фінансових операцій, повідомляє про прийняте 18 лютого 2025 року рішення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору, в зв`язку з встановленням неприйнятно високого рівня ризику/ненадання необхідних для здійснення належної перевірки документів чи відомостей/неможливістю здійснення ідентифікації та/або верифікації, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників/подання недостовірної інформації з метою введення в оману банк (а. с. 7 - 8).

ОСОБА_1 надано військовий квиток НОМЕР_3 , згідно якого він проходить військову службу, в тому числі з 19 грудня 2023 року - у військовій частині НОМЕР_1 (а. с. 9 - 10).

Згідно довідки в/ч НОМЕР_1 від 19 жовтня 2024 року № 1815/3482, ОСОБА_1 дійсно в період з 12 серпня по 17 серпня 2024 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією рф проти України (а. с. 19).

Згідно довідок Пенсійного фонду України форми ОК-7 та ОК-5 Індивідуальні відомості про застраховану особу, станом на 23 лютого 2025 року, ОСОБА_1 отримує грошове забезпечення як військовослужбовець, зокрема, в 2023 році ним отримано 21407,36 грн. від в/ч НОМЕР_4 , 21407,36 грн. від а/ч НОМЕР_5 , а в 2024 році отримано 694 138,01 грн. від в/ч НОМЕР_6 (а. с. 20 - 21).

Згідно довідки про доходи, виданої в/ч НОМЕР_1 , ОСОБА_1 дійсно проходить військову службу у військовій частині, загальна сума доходу за період з 01 січня 2024 року по 31 січня 2025 року становить 594 339,46 грн. (а. с. 27).

АТ КБ «ПриватБанк» надано копію висновку Напрямку «Фінансовий моніторинг» № Е.17.U/0.0/4-6597017 від 18 лютого 2025 року про розірвання ділових відносин з клієнтами за результатами дослідження фінансових операцій по правилу «Виявлення дропів (застосування ЕПЗ в нелегальному гральному бізнесі - Ранговий аналіз» проєкту «Розумний облік» розраховані алерти UU1994RA (Premuim), в тому числі щодо клієнта ОСОБА_1 (а. с. 98 - 101).

У висновку зазначено, що напрямком «Фінансовий моніторинг» відповідно до внутрішнього Порядку здійснення поглибленої перевірки клієнтів проведено заходи ПЗНП та аналіз фінансових операцій клієнтів (їх сукупності) щодо наявності/відсутності індикаторів підозрілості фінансових операцій щодо клієнтів АТ КБ «ПриватБанк», за результатами якого виявлено обґрунтовані підозри про здійснення клієнтами операцій ВК/ФТ, інших злочинів, що є підставою для встановлення клієнту неприйнятно високого ризику ділових відносин (НВР), за результатами дослідження фінансових операцій за правилом «Виявлення дропів» (застосування ЄПЗ) у нелегальному гральному бізнесі - Ранговий аналіз» проєкту «Розумний облік» розраховані алерти UU1994RA (посилання eantifraud.privatbank.ua).

Підставою для встановлення НВР є наявність критерію, визначеного ч. 6 ст. 7 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, здобутих злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення» (Закон про ПФК/ФТ): неможливість банку виконувати визначені Законом про ПВК/ФТ обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з клієнтом чи фінансовою операцією; наявність критерію, визначеного п. 61 розділу ІV Положення № 65: клієнт (особа), щодо якого у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ним (ними) операцій ВК/ФТ, інших злочинів.

З урахуванням Типологічного дослідження «Відмивання доходів від податкових злочинів», затвердженого наказом Державної служби фінансового моніторингу України від 20 грудня 2022 року № 95, затвердженого наказом Державної служби фінансового моніторингу України від 21 грудня 2020 року № 122.

Наведено інфографіку легалізації коштів через діяльність у сфері азартних ігор, із визначенням поняття «дроп» чи «грошовий мул» як людини, яку злочинці наймають для відмивання коштів, отриманих незаконним шляхом через різні картки/рахунки/акаунти, у тому числі які знаходять у різних країнах.

Обґрунтування щодо підозр, відповідно до яких зазначена діяльність клієнтів сприяє ВК/ФТ або вчиненню інших злочинів: виявлення фактів багаторазового, у великих обсягах проведення фінансових операцій, щодо яких є підозри у використанні банку для ВК/ФТ чи вчинення іншого злочину, що стали наслідком невиконання заходів ПВК/ФТ, за результатами дослідження фінансових операцій за правилом «Виявлення дропів» (застосування ЄПЗ) у нелегальному гральному бізнесі - Ранговий аналіз» проєкту «Розумний облік» розраховані алерти UU1994RA (посилання eantifraud.privatbank.ua).

За власним дослідженням діяльності дропів автори висновку вбачали ефективність сукупності основних показників відповідно до індикаторів, визначених додатком 20 до Постанови 65 для визначення дропів як найбільш дієвих, а саме: кількість транзакцій (індикатор 40), обсяг транзакцій (індикатор 30), швидкість зростання/«пік» зростання (індикатор 25 та індикатор 30).

За результатами дослідження фінансових операцій клієнтів відповідно інформації з алерту UU1994RA. Виявлення дропів (застосування ЄПЗ) у нелегальному гральному бізнесі - Ранговий аналіз» проєкту «Розумний облік» розраховані алерти UU1994RA (посилання eantifraud.privatbank.ua), які враховують рекомендації НБУ, що викладені в листі від 10 серпня 2023 року, встановлено: мають концентровані кількості операцій зарахування чи списання Р2Р переказів на день; мають ознаки «накопичення» та виведення коштів, отриманих через Р2Р перекази, мають значні обсяги та кількість операцій Р2Р переказів, мета та суть фінансових операцій незрозуміла, джерела походження коштів не з`ясовано, подальше використання коштів невідомо, фінансові операції мають транзитний характер, контрагентами клієнтів є особи, стосовно яких у банку є негативна інформація (зокрема особи, яким банк відмовив у встановленні (підтриманні) ділових відносин у зв`язку з присвоєнням неприйнятно високого ризику ВК/ФТ).

Виходячи з вищезазначеної діяльності клієнтів підпадає під статус «Дроп» чи «грошовий мул» - людина, яка надає банківську картку, оформлену з його імені, для транзитних переказів коштів. Дроп отримує гроші на карту і одразу переказуватиме їх на вказівок «роботодавцем» номер іншої картки, при цьому залишивши собі зумовлений процент. В інших випадках дроп просто переказує в готівку гроші (і передає їх зазначеній людині), залишивши собі комісійні. Переказ грошей «через багато карт» - це шлях для відмивання грошей, здобутих злочинним шляхом, і всі ланки на цьому шляху є злочинними.

Дропи - це люди, які за винагороду надають зловмисникам доступ до своїх банківських карток і рахунків. Такі платіжні засоби використовуються як транзитні для проведення переказів на різні суми між іншими рахунками. Кошти, які проходять через рахунок дропа, можуть бути отримані злочинним шляхом, зокрема - торгівлею наркотиками, людьми, зброєю та ін. Також рахунки дропів часто використовуються для ухилення від сплати податків та переміщення грошей, викрадених з рахунків інших людей.

Карти «дропів» долучаються до відмивання/легалізації коштів різних сфер діяльності, з метою маскування незаконної діяльності, зокрема найпоширенішими є незаконні азартні ігри (в т.ч. наявні факти участі офіційних/легальних казино в злочинних схемах), діяльність криптобірж (торгівля криптоактивами та валютою, тощо).

Легальні казино не використовують 2Р2/IBAN для прийому ставок або виплати виграшів.

Відповідно до Закону України «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор», забороняється розповсюджувати, давати доступ, пропонувати до завантаження або іншим чином поширювати в Україні мобільні додатки та/або інше гральне обладнання для участі в азартних іграх, якщо такі мобільні додатки та/або інше гральне обладнання дають доступ до серверів або баз даних осіб, які не є організаторами азартних ігор відповідно до цього Закону.

Оплата ставок, повернення коштів, внесених гравцями для участі в азартних іграх через мережу Інтернет, виплата виграшів гравцям здійснюється у безготівковій формі через онлайн-систему організатора азартних ігор в мережі Інтернет з урахуванням положень цього Закону та Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, здобутих злочинним шляхом, фінансування тероризму та фінансування розповсюдження зброї масового знищення».

В Україні відсутнє діюче законодавство, що регулює сферу діяльності криптовалюти, обіг та оподаткування криптогрошей. Отже, наразі в Україні відсутні офіційні та легалізовані способи здійснення купівлі-продажу криптовалюти.

Відповідно до п. 24 розділу 1 Інструкції про порядок відкриття та закриття рахунків користувачам надавачами платіжних послуг з обслуговування рахунків, затвердженої постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 року № 162, забороняється використовувати поточні, платіжні рахунки фізичних осіб, що відкриваються для проведення операцій, пов`язаних із здійсненням підприємницької та незалежної професійної діяльності. За поточними, платіжними рахунками в національній валюті фізичних осіб-резидентів здійснюються платіжні операції відповідно до умов договору та вимог законодавства України, які не пов`язані з провадженням підприємницької та незалежної професійної діяльності.

Є підстави вважати використання клієнтами продуктів АТ КБ «ПриватБанк» (особисті картки) для проведення операцій, що мають ознаки схемності та не мають явного економічного змісту/логічних пояснень.

Всі зазначені клієнти (в тому числі ОСОБА_1 ) мають загальні риси фінансових операцій за період з 01 січня 2024 року по день формування висновку, а саме: надходження на картковий рахунок здебільшого здійснюється від трьох фізичних осіб та фінансових сервісів, видаткові фінансові операції здійснюються на користь трьох фізичних осіб та/або на користь мерчантів, діяльність яких полягає в організації та проведенні азартних ігор в мережі інтернет. Мета і суть зазначених фінансових операцій не з`ясована. Джерела походження коштів не з`ясовані. Далі використання коштів - невідомо.

Фінансові операції та/або дії клієнта вважають підозрілими за ознакою, визначеною ст. 12 Закону про ПВК/ФТ та додатком 6 «Посилені заходи належної перевірки клієнта» Положення про здійснення банками фінансового моніторингу № 65, а саме: 1) проведені у незвичний спосіб; 2) немає очевидної економічної чи законної мети; 3) не відповідають інформації щодо запланованої клієнтом діяльності з використанням послуг банку, отриманої банком від клієнта під час встановлення мети та характеру ділових відносин з ним.

Обґрунтування підозр, згідно з якими зазначена діяльність клієнтів сприяє ВК/ФТ або встановлено, що характер діяльності клієнта має бути ознакою здійснення підозрілої діяльності у сфері фінансового моніторингу, відповідно до Додатка 20 «Індикатори підозрілості фінансових операцій» з Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою правління НБУ № 65 від 19 травня 2020 року наявні індикатори, а саме: 5. Клієнт має велику кількість рахунків або платіжних карток, потреба у яких не є зрозумілою або не відповідає його бізнес-потребам; 12. Фінансові операції за рахунком фізичної особи не відповідають ризик-профілю клієнта (зокрема віку, професії, доходам); 15. Характер фінансової операції та/або обставини, за яких вона ініціюється, дають підстави вважати, що вона здійснюється від імені та/або на користь іншої сторони, особа якої не розкрита банку; 25. Тривалий час спостерігається аналогічна тенденція щодо обсягу дебетових та кредитових фінансових операцій за рахунком клієнта протягом одного дня (незвично швидке проходження коштів через рахунок, тобто незначне сальдо на початок та кінець дня та великі щоденні обороти коштів за рахунком); 29. Контрагентами клієнта є особи, стосовно яких у банку є негативна інформація [зокрема особи, яким банк відмовив у встановленні (підтриманні) ділових відносин у зв`язку з присвоєнням неприйнятно високого ризику ВК/ФТ]; 30-2. Нетипова активність за рахунками клієнта.

З огляду на вищевикладене визнано вказану діяльність клієнта підозрілою.

В зв`язку з наявністю підстав вважати, що обслуговування зазначеного клієнта, характер або наслідки його фінансових операцій можуть нести реальну або потенційну небезпеку використання банку з метою легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму або фінансування розповсюдження зброї масового знищення, за клієнтом прийнято рішення встановлення НВР, відмова від підтримки ділових відносин шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунків.

Відмову від підтримання ділових відносин здійснити відповідно до вимог ст. 15 Закону про ПВК/ФТ та відповідно до Положення про відмову від встановлення (підтримання) ділових відносин/проведення фінансової операції. Вид повідомлення - відмова від підтримання ділових відносин, підстава відмови - абз. 3 ч. 1 ст. 15 Закону (НВР), коментар: ознаки можливого використання особистих карток/рахунків фізичних осіб, що відкриваються для власних потреб, для проведення операцій, пов`язаних із здійсненням підприємницької та незалежної професійної діяльності - так, проведення операцій, що мають ознаки схемності та/або які не мають явного економічного змісту/логічних пояснень - так, наявність репутаційних ризиків, зокрема контрагентом є особа, якій банк відмовив у встановленні/підтриманні ділових відносин - так.

Банком надано виписку з рахунку ОСОБА_1 за період з 01 січня 2024 року по 18 лютого 2025 року, із зазначенням балансу на початок періоду 5 690,95 грн., на кінець періоду 4 756,38 грн., усього витрат - 2 569 724,46 грн., усього надходжень 2 568 789,89 грн. (а. с. 102 - 122).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Частинами першою та третьою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За змістом пункту 3 частини другої статті 1075 ЦК України банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

28 квітня 2020 року набув чинності Закон України № 361-ІХ «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

За приписами пунктів 6, 66 частини першої статті 1 Закону № 361-ІХ верифікація - це заходи, що вживаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу з метою перевірки (підтвердження) належності відповідній особі отриманих суб`єктом первинного фінансового моніторингу ідентифікаційних даних та/або з метою підтвердження даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників чи їх відсутність; фінансовий моніторинг - це сукупність заходів, що вживаються суб`єктами фінансового моніторингу у сфері запобігання та протидії, що включають проведення державного фінансового моніторингу та первинного фінансового моніторингу.

У пунктах 39, 41 частини першої статті 1 Закону № 361-ІХ зазначено, що неприйнятно високий ризик - це максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу; об`єкт фінансового моніторингу - це дії з активами, пов`язані з відповідними учасниками фінансових операцій, які їх проводять, за умови наявності ризиків використання таких активів з метою легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та/або фінансування розповсюдження зброї масового знищення, а також будь-яка інформація про такі дії чи події, активи та їх учасників.

Відповідно до статті 6 Закону № 361-ІХ відповідач, як банк, є суб`єктом первинного фінансового моніторингу.

Згідно з частиною першою статті 7 Закон № 361-ІХ суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, враховуючи відповідні критерії ризику, зокрема, пов`язані з його клієнтами, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, видом товарів та послуг, що клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу, способом надання (отримання) послуг. Ризик-орієнтований підхід має бути пропорційний характеру та масштабу діяльності суб`єкта первинного фінансового моніторингу.

За приписами частини шостої статті 7 Закону № 361-ІХ суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі: неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією; наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною.

Відповідно до частини сьомої статті 11 Закону № 361-ІХ суб`єкт первинного фінансового моніторингу має право витребувати, а клієнт, представник клієнта зобов`язані подати інформацію (офіційні документи), необхідну (необхідні) для здійснення належної перевірки, а також для виконання таким суб`єктом первинного фінансового моніторингу інших вимог законодавства у сфері запобігання та протидії.

Згідно з частиною першою статті 12 Закону № 361-ІХ суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний здійснювати посилені заходи належної перевірки щодо клієнтів, ризик ділових відносин з якими (ризик фінансової операції без встановлення ділових відносин яких) є високим.

Загальні вимоги щодо виконання банками законодавства України з питань фінансового моніторингу встановлені Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженим постановою правління Національного банку України від 19 травня 2020 року № 65 (далі - Положення № 65).

Відповідно до Положення № 65 Банк самостійно у внутрішніх документах, зокрема, із запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, визначає:

- критерії ризиків з урахуванням критеріїв ризиків, установлених у додатку 19 до Положення № 65, типологічних досліджень, результатів національної оцінки ризиків, а також рекомендацій Нацбанку; пріоритетність/значущість розроблених критеріїв ризику, враховуючи можливі наслідки/вплив таких ризиків, та встановлює їм відповідну питому вагу для здійснення подальшої оцінки рівня ризику (пункти 45, 46);

- види необхідних до вжиття банком заходів та обсяг необхідної додаткової інформації для здійснення заходів належної перевірки (пункт 5 додатку 6);

- порядок дій стосовно відмови банку від встановлення (підтримання) ділових відносин/відкриття рахунку (обслуговування), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку/відмови від проведення фінансової операції у випадках, передбачених Законом (підпункт 8 пункту 26 розділу ІІІ, пункт 8 додатку 12), що має містити, зокрема: вимоги до складання висновку з чітким зазначенням підстав відмови в підтриманні ділових відносин із клієнтом (з посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини статті 15 Закону № 361-IX) у кожному випадку; порядок інформування клієнта про відмову в установленні (підтриманні) із ним ділових відносин з обов`язковим зазначенням дати відмови та відповідних підстав відмови, визначених статтею 15 Закону (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини цієї статті).

Частиною першою статті 15 Закону № 361-ІХ визначено, що суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі:

якщо здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників, є неможливим або якщо у суб`єкта первинного фінансового моніторингу виникає сумнів стосовно того, що особа виступає від власного імені;

встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей;

подання клієнтом чи його представником суб`єкту первинного фінансового моніторингу недостовірної інформації або подання інформації з метою введення в оману суб`єкта первинного фінансового моніторингу;

виявлення у порядку, встановленому відповідним суб`єктом державного фінансового моніторингу, що банк або інша фінансова установа, з якою встановлені кореспондентські відносини, є банком-оболонкою та/або підтримує кореспондентські відносини з банком-оболонкою;

якщо здійснення ідентифікації особи, від імені або в інтересах якої проводиться фінансова операція, та встановлення її кінцевого бенефіціарного власника або вигодоодержувача (вигодонабувача) за фінансовою операцією є неможливим.

Загальні посилання на норми Закону № 361-IX, відповідно до яких Банк встановив клієнту неприйнятно високий ризик, не може вважатися належним обґрунтуванням правових підстав для встановлення такого ризику. Залежно від конкретних фактичних обставин банк повинен достатнім чином аргументувати, на підставі чого клієнту встановлено неприйнятно високий ризик та за якими критеріями (правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2024 року у справі № 910/18889/23, від 16 січня 2025 року у справі № 910/18278/23, від 27 травня 2025 року у справі № 910/6311/24).

Також в постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 910/3245/19, від 20 січня 2022 року у справі № 910/18504/20, від 30 жовтня 2023 року у справі № 522/14008/21 викладені правові висновки, згідно яких, право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з вказаних підстав за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є необмеженим. Судам необхідно в кожному випадку, виходячи із встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику.

Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 09 жовтня 2019 року у справі № 761/28762/18, провадження № 61-6736св19, від 21 листопада 2022 року у справі № 757/35987/20, провадження №61-1659св22, від 24 вересня 2024 року у справі № 405/6265/23, від 12 лютого 2025 року у справі № 645/5124/23, за відсутності обставин, які б свідчили про те, що банком під час встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику було дотримано процедури, встановлені законодавством та/або внутрішніми документами банку, що підтверджується відповідними доказами, розірвання договорів є неправомірним.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (недопустимі докази); обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 77 - 80 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.

Заперечуючи проти вимог позивача, відповідач АТ КБ «ПриватБанк» вказував, що напрямком «Фінансовий моніторинг» відповідно до внутрішнього Порядку здійснення поглибленої перевірки клієнтів проведено посилені заходи належної перевірки та аналіз фінансових операцій клієнтів (їх сукупності) щодо наявності/відсутності індикаторів підозрілості фінансових операцій щодо клієнтів АТ КБ «ПриватБанк», за результатами якого виявлено обґрунтовані підозри про здійснення клієнтами операцій ВК/ФТ, інших злочинів, що є підставою для встановлення клієнту неприйнятно високого ризику ділових відносин, за результатами дослідження фінансових операцій за правилом «Виявлення дропів (застосування ЄПЗ) в нелегальному гральному бізнесі - Ранговий аналіз проекту «Розумний облік» розраховані алерти UU1994RA.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» також зазначає, що до затвердження висновку № Е.17.U/0.0/4-6597017 від 18 лютого 2025 року банк неодноразово комунікував з позивачем щодо надання документів на підтвердження проведених операцій, натомість з отриманих документів та пояснень клієнта не всі операції були підтверджені, що відповідно не спростувало підозру, відтак, у зв`язку з ненаданням клієнтом інформації та підтверджуючих документів було прийнято рішення про розірвання ділових відносин.

Разом із тим, у матеріалах справи відсутній будь-який внутрішній документ банку або витяг з нього, який встановлює критерії ризиків з урахуванням критеріїв ризиків, установлених у додатку 19 до Положення № 65, типологічних досліджень, результатів національної оцінки ризиків, а також рекомендацій Нацбанку; пріоритетність/значущість розроблених критеріїв ризику, враховуючи можливі наслідки/вплив таких ризиків, та встановлює їм відповідну питому вагу для здійснення подальшої оцінки рівня ризику (пункти 45, 46 Положення № 65); види необхідних до вжиття банком заходів та обсяг необхідної додаткової інформації для здійснення заходів належної перевірки (пункт 5 додатку 6 Положення № 65); порядок дій стосовно відмови банку від встановлення (підтримання) ділових відносин/відкриття рахунку (обслуговування), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку/відмови від проведення фінансової операції у випадках, передбачених Законом (підпункт 8 пункту 26 розділу ІІІ, пункт 8 додатку 12 Положення № 65), що має містити, зокрема: вимоги до складання висновку з чітким зазначенням підстав відмови в підтриманні ділових відносин із клієнтом (з посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини статті 15 Закону № 361-IX) у кожному випадку; порядок інформування клієнта про відмову в установленні (підтриманні) із ним ділових відносин з обов`язковим зазначенням дати відмови та відповідних підстав відмови, визначених статтею 15 Закону (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини цієї статті).

За даних обставин, відсутність такого документу унеможливлює перевірку, що банком під час встановлення позивачу неприйнятно високого рівня ризику було дотримано процедури, встановлені внутрішніми документами банку.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що висновок Напрямку Фінансовий моніторинг № Е.17.U/0.0/4-6597017 від 18 лютого 2025 року складений відповідальним підрозділом згідно з вимогами законодавства та внутрішніх документів банку у сфері ПВК/ФТ, і зазначений документ є належним та достатнім доказом законності та обґрунтованості дій банку.

Досліджуючи даний доказ, апеляційний суд звертає увагу, що у наданому висновку відсутнє визначення терміну «алерт», яке застосовується в ньому, але не має нормативного закріплення, а також що означає конкретний алерт UU1994RA, розрахований у висновку відповідача № Е.17.U/0.0/4-6597017 від 18 лютого 2025 року.

Обґрунтовуючи підозри, згідно з якими дії клієнта сприяють ВК/ФТ або встановлено, що характер діяльності клієнта має бути «ознаменою» (правопис відповідно наданого документу) здійснення підозрілої діяльності у сфері фінансового моніторингу, з посиланням на індикатори підозрілості фінансових операцій, наведених у Положенні про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління НБУ від 19 травня 2020 року № 65, банк у висновку № Е.17.U/0.0/4-6597017 від 18 лютого 2025 року наводить такі індикатори, як:

п. 5. Клієнт має велику кількість рахунків або платіжних карток, потреба в яких не є зрозумілою або не відповідає його бізнес-потребам;

п. 12. Фінансові операції за рахунок фізичної особи не відповідають ризику профілю клієнта (зокрема віку, професії, доходів);

п. 15. Характер фінансової операції та/або обставини, за яких вона ініціюється, дають підстави вважати, що вона здійснюється від імені та/або на користь іншої сторони, особа якої не розкрита банку;

п. 25. Тривалий час спостерігається аналогічна тенденція щодо обсягу дебетових та кредитових фінансових операцій за рахунок клієнта протягом одного дня (незвично швидке проходження коштів через рахунок, тобто незначне сальдо на початок та кінець дня та великі щоденні оборони коштів за рахунок);

п. 29. Контрагентами клієнта є особи, стосовно яких у банку є негативна інформація (зокрема особи, яким банк відмовив у встановленні (підтриманні) ділових відносин у зв`язку з присвоєнням неприйнятно високого ризику ВК/ФТ;

п. 30-2. Нетипова активність за рахунок клієнта.

Разом із тим, докази наявності у ОСОБА_1 великої кількості рахунків або платіжних карток, потреба в яких не є зрозумілою або не відповідає його бізнес-потребам, в матеріалах справи відсутні, а у висновку не обґрунтовано дійсні, на думку банку, потреби ОСОБА_1 у кількості рахунків або платіжних карток.

Також у висновку не обґрунтовано невідповідність фінансових операцій ризику профілю клієнта (зокрема віку, професії, доходів) та нетиповості активності за рахунок ОСОБА_1 .

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази, що контрагентами ОСОБА_1 є особи, стосовно яких у банку є негативна інформація.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі, що ознаки підозрілості та ризиковості мали, зокрема, операції по отриманню позивачем грошових переказів від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з якими банк раніше припинив ділові відносини у зв`язку з встановленням неприйнятно високого ризику, не підтверджені належними та допустимими доказами та відхиляються апеляційним судом.

Сам по собі висновок є узагальненим та абстрактним, в ньому відсутні посилання на конкретні фінансові операції, відображені у виписці по рахунку ОСОБА_1 . Відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не конкретизовано та не надано відповідних доказів, які саме фінансові операції позивача викликали у банку підозри та призвели до встановлення неприйнятно високого рівня ризику.

Крім того, апеляційний суд враховує, що в повідомленні про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку від 19 лютого 2025 року №20.1.0.0.0/7-250219/130 підставою для прийняття такого рішення зазначає ч. 1 ст. 15 Закону про ПВК/ФТ, не зазначаючи конкретного абзацу частини першої цієї статті, хоча у висновку АТ КБ «ПриватБанк» Напрямку «Фінансовий моніторинг» № Е.17.U/0.0/4-6597017 від 18 лютого 2025 року підстава такої відмови конкретизується до абз. 3 ч. 1 ст. 15 Закону.

Крім того, у повідомленні про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку від 19 лютого 2025 року №20.1.0.0.0/7-250219/130 зазначено про прийняте АТ КБ «ПриватБанк» 18 лютого 2025 року рішення в зв`язку з встановленням неприйнятно високого рівня ризику/ненадання необхідних для здійснення належної перевірки документів чи відомостей/неможливістю здійснення ідентифікації та/або верифікації, а також встановлення даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників/подання недостовірної інформації з метою введення в оману банк (а. с. 7 - 8).

Такі підстави зазначені у абз. 3, 5 статті 15 Закону № 361-ІХ, однак у висновку № Е.17.U/0.0/4-6597017 від 18 лютого 2025 року вони не встановлені.

Крім того, під час розгляду справи АТ КБ «ПриватБанк» не надав доказів, що ним у ОСОБА_1 витребовувалась інформація (офіційні документи), необхідна (необхідні) для здійснення належної перевірки, в тому числі для здійснення ідентифікації та/або верифікації, а у випадку витребування у ОСОБА_1 таких документів не підтверджено подання ним недостовірної інформації або її недостатності.

За даних обставин, доводи апеляційної скарги про підозрілість та ризиковість фінансових операцій ОСОБА_1 є припущеннями.

Доводи апеляційної скарги, що законодавство не обмежує банк у каналах комунікації при проведенні заходів перевірки та фінансового моніторингу, відтак, комунікації з клієнтом щодо підтвердження операцій можуть проводитись різними каналами комунікації, в тому числі через уповноваженого працівника, і що в серпні 2025 року ОСОБА_1 направлявся запит про надання додаткових документів, зазначених обставин не підтверджують, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами, та відхиляються апеляційним судом.

Вищевикладене дає підстави для висновку про недоведеність банком існування правових підстав для односторонньої відмови від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику, оскільки наданих відповідачем доказів, а саме з наявного в матеріалах справи висновку Напрямку Фінансовий моніторинг № Е.17.U/0.0/4-6597017 від 18 лютого 2025 року, перевірити відповідність якого внутрішнім документам банку суд позбавлений можливості в зв`язку з ненаданням відповідачем таких документів, та з виписки по рахунку ОСОБА_1 , яка підтверджує певний рух коштів по його рахунку, не можна дійти беззаперечного висновку щодо правомірності дій банку.

Таким чином, позов ОСОБА_1 є обґрунтованим, доведеним та підлягає задоволенню.

Крім того, позивач просив стягнути на його користь витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн., на підтвердження чого надав копію договору про надання правової допомоги № 03/02/25-1, укладеного ним з адвокатським бюро «Мамаєва Дмитра Юрійовича» 03 лютого 2025 року.

Згідно п. 1.1 договору передбачено, що виконавець зобов`язується надавати, а замовник приймати та обслуговувати правові послуги по представництву інтересів замовника в цивільній, кримінальній, адміністративній, господарській юрисдикції, а саме судах загальної юрисдикції, адміністративних процесуальної юрисдикції, господарських процесуальній юрисдикції, апеляційному суді, Верховному Суді, прокуратурі, органах Національної поліції та інших правоохоронних органах та органах державної влади та місцевого самоврядування, господарюючих структурах, установах та організаціях, органах ЗСУ та Міністерства оборони України з приводу надання правової допомоги з приводу підготовки документів для захисту прав замовника з приводу оскарження дій, які порушують права службовців та з інших правових питань, пов`язаних з проходженням військової служби в ЗСУ.

Згідно п. 5.1 договору, замовник зобов`язується сплачувати кошти за підготовку та ведення справи, визначену в п. 6.1 договору, протягом 5 календарних днів з моменту підписання договору.

Згідно п. 5.2 договору, виконавець на підставі наданої інформації та документів та отриманих на користь замовника рішень судів готує акт приймання-передачі виконаних робіт, передбачений п. 6.2 договору, зобов`язується протягом двох днів та надати замовнику, який є невід`ємною частиною цього договору, з зазначенням виду, обсягу та вартості послуг, які були надані замовнику. Акт виготовляється відповідно до бухгалтерської програми, яка використовується виконавцем.

Згідно п. 5.3 договору замовник, протягом двох днів з моменту отримання акту прийому-передачі, передбаченого п. 5.2 договору, зобов`язаний підписати його та надіслати один екземпляр виконавцю. Сплата коштів відповідно до акту відбувається протягом 5 календарних днів.

Згідно п. 5.5 договору у разі неотримання виконавцем підписаного акту або мотивованої відмови від підписання акту в термін, зазначений у п. 5.3 договору, послуги вважаються прийнятими замовником за обсягом, вартістю та якістю.

Згідно п. 5.6 договору відсутність претензій в акті позбавляє в подальшому сторону посилатися на недоліки у виконаній роботі.

Згідно п. 6.1 договору вартість послуг, пов`язаних з підготовкою процесуальних документів та представництва інтересів замовника відповідно до предмету договору становить 10000 грн. та сплачується відповідно до п. 5.1 договору на реквізити, зазначені в договорі.

Відповідно до ст. 133, 137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19, від 20 серпня 2025 року у справі № 758/2247/24, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

У постановах Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 591/550/20 (провадження № 61-6344св23), від 12 серпня 2025 року у справі № 639/419/24 (провадження № 61-4135св25), від 20 серпня 2025 року у справі № 758/2247/24 та інших вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18.

Таким чином, за умови відсутності в матеріалах справи доказів сплати ОСОБА_1 на користь адвокатського об`єднання витрат на правничу допомогу, враховуючи, що умовами договору від 03 лютого 2025 року № 03/02/25-1 укладеному ОСОБА_1 із Адвокатським бюро «Мамаєва Дмитра Юрійовича», сторони не узгоджували окремо надання адвокатським об`єднанням правової допомоги саме в межах справи № 758/6154/25,

враховуючи, що акт прийому-передачі, який відповідно до п. 5.2 договору є його невід`ємною частиною, в матеріалах справи відсутній,

враховуючи умови п. 5.1 договору від 03 лютого 2025 року № 03/02/25-1, яким встановлено, що замовник зобов`язується сплачувати кошти за підготовку та ведення справи, визначену в п. 6.1 договору, протягом 5 календарних днів з моменту підписання договору,

враховуючи, що строк на оплату правничої допомоги, визначений договором, сплив 08 лютого 2025 року, а тому витрати на правничу допомогу мали бути фактично здійсненими та підтверджуватись відповідними документами (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ), однак таких доказів надано не було,

позивачем не доведено понесення витрат на правничу допомогу, а тому такі витрати не підлягають розподілу та стягненню з відповідача на його користь.

Крім того, оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов ОСОБА_1 задоволено, а позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання позову в розмірі 2422,40 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 вересня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання правочину недійсним, зобов`язання вчинити дії задовольнити.

Визнати недійсним вчинений Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» односторонній правочин, оформлений у вигляді повідомлення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку від 19 лютого 2025 року №20.1.0.0.0/7-250219/130.

Визнати дії Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» із зупинення фінансових операцій на поточних рахунках, відкритих ОСОБА_1 в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк», протиправними.

Зобов`язати Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» відновити банківське обслуговування ОСОБА_1 та поновити всі банківські, карткові рахунки, що були відкриті до вчинення одностороннього правочину з боку Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», оформленого у вигляді повідомлення про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/розірвання договору і закриття рахунку від 19 лютого 2025 року 20.1.0.0.0/7-250219/130.

Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (м. Київ вул. Грушевського 1-д ) в дохід держави судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.