ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/5255/24 Головуючий суддя І інстанції Власова Ю. Ю.
Провадження № 22-ц/818/2145/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про виплату заробітної плати
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Департаменту по взаємодії з правоохоронними органами та мобілізаційної роботи Харківської міської ради на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2024 року, у справі № 953/5255/24, за позовом ОСОБА_1 до Департаменту по взаємодії з правоохоронними органами та мобілізаційної роботи Харківської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом до Департаменту по взаємодії з правоохоронними органами та мобілізаційної роботи Харківської міської ради про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за 53 робочих дні в сумі 39003,23 грн.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працював у Департаменті по взаємодії з правоохоронними органами та цивільного захисту ХМР (нині - Департамент по взаємодії з правоохоронними органами та мобілізаційної роботи ХМР), і 15.01.2024 його звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується витягом з трудової книжки.

Зазначив, що згідно розрахункового листка (розрахунково-платіжна відомість за 01 місяць 2024 року) при звільненні відповідачем нарахована компенсація за 62 дні невикористаної відпустки в сумі 27132,44 грн. Вказана компенсація разом з вихідною допомогою були виплачена 18.01.2024 згідно банківської виписки.

Вказав, що у зв`язку з незгодою з розміром нарахованої компенсації за дні невикористаної відпустки, а саме з тим, що така компенсація нарахована та виплачена лише за 62 дні, позивач звернувся до відповідача за відповідним роз`ясненням у якому просив повідомити, яка щорічна тривалість відпустки врахована при розрахунку кількості днів невикористаної ним відпустки, та які періоди (з дати по дату) враховано для обчислення стажу роботи, з якого здійснено розрахунок невикористаних днів відпустки. Якщо певні періоди не враховані для обчислення вказаного стажу, то просив зазначити, які саме це періоди, і з яких підстав вони не враховані. Відповідний лист із запитом від 19.02.2024 отримано відповідачем 19.02.2024 року. У відповіді на вказаний лист (відповідь відповідача - лист від 27.02.2024 за № 279/01) відповідач не визнав факт неправильного нарахування компенсації за дні невикористаної відпустки, та підтвердив, що така компенсація начебто правильно нарахована за 62 дні невикористаної відпустки. В зв`язку з чим, позивач повторно звернувся до відповідача з листом від 01.03.2024, який отримано відповідачем 01.03.2024.

Зазначив, що листом від 29.03.2024 року за № 430/01 відповідач визнав факт неправильного нарахування компенсації за дні невикористаної відпустки, та в доданому до листа розрахунку (перерахунок невикористаної відпустки) вказав, що належить виплатити компенсацію за 101 день невикористаної відпустки, з яких компенсація виплачена лише за 62 дні, а за 39 ще не виплачена. Фактично компенсація за 39 дні невикористаної відпустки виплачена 28.03.2024 згідно банківської виписки.

Вважає, що відповідач повинен був здійснити повний розрахунок при звільненні не пізніше 15.01.2024, в той час, як такий розрахунок в повному обсязі проведено відповідачем лише 28.03.2024. Затримка склала 72 календарних дні (з 16.01.2024 по 28.03.2024), або 53 робочих днів, що припадають на цей період.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30.07.2024 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені у повному обсязі.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25.10.2024 заяву ОСОБА_1 , - задоволено. Замінено сторону у виконавчому провадженні Департамент по взаємодії з правоохоронними органами та цивільного захисту Харківської міської ради на Департамент по взаємодії з правоохоронними органами та мобілізаційної роботи Харківської міської ради (61003, м. Харків, майдан Конституції, 7, ).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12.12.2024 зазначене судове рішення скасовано, та цивільну справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з Департаменту по взаємодії з правоохоронними органами та мобілізаційної роботи Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 39003 (тридцять дев`ять тисяч три) гривні 23 копійки.

Стягнуто з Департаменту по взаємодії з правоохоронними органами та мобілізаційної роботи Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Департамент по взаємодії з правоохоронними органами та мобілізаційної роботи Харківської міської ради подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Судові витрати покласти на позивача. У судове засідання викликати сторони.

Вказало, що відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного суду у постанові від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. При цьому Велика Палата Верховного Суду наголосила, що розміщення норм ст.ст. 116, 117 КЗпП України в розділі VII «Оплата праці» є логічно вмотивованим, оскільки ними встановлено відповідальність роботодавців за затримку виплат коштів винагороди за виконану працівниками роботу, які повинні бути виплачені при їх звільненні. Проте, таке розташування вказаних норм права не свідчить про належність середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до структури заробітної плати (пункт 40 постанови від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16). Аналогічні висновки відображені й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19. Таким чином, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не підлягають застосуванню положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.

Звертаємо увагу, що самим Київським районним судом міста Харкова у цій справі № 953/5255/24 відображено аналогічну позицію «середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати», «вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є тотожною до вимоги про стягнення заробітної плати» в ухвалі від 19.06.2024, якою позовну заяву ОСОБА_1 саме на підставі такої позиції було залишено без руху для сплати відповідного судового збору.

Проте, в оскаржуваному рішенні від 26.12.2024 суд вже зазначає таке: «Що стосується застосування до спірних правовідносин Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, то таке твердження відповідача суд вважає безпідставним, оскільки усталена судова практика свідчить про те, що показник середнього заробітку для цілей застосування ч. 1 cт. 117 КЗпП України слід визначати саме на підставі Порядку. У постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі №910/4518/16, від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19, на які посилається відповідач, сформовані правові позиції щодо сплати судового збору, відтак, вони не є релевантними до даного цивільного спору, і не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, що склалися між сторонами.». Тобто, суд у цій справі зазначає два абсолютно протилежні висновки: з метою зобов`язати Позивача сплатити судовий збір суд стверджує про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати; з метою визначення конкретної суми виплати Позивачу суд стверджує про те, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відноситься до структури заробітної плати, оскільки вираховується відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної Плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100.Така позиція суду є вочевидь непослідовною, цілком необґрунтованою та незаконною.

Зазначив, що заперечує проти того, що у спірних правовідносинах середній заробіток слід визначати на підставі Порядку №100.

Посилається на постанову Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зазначає, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов та з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

У письмовому відзиві ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

На обґрунтування вказав, що відповідач заперечує проти того, що у спірних правовідносинах середній заробіток слід визначати на підставі Порядку №100, однак при цьому відповідач не вказує на підставі якого іншого нормативно-правового акту, на його думку, слід визначати середній заробіток у спірних правовідносинах. Вважає, що таке твердження відповідача є безпідставним, оскільки усталена судова практика свідчить по те, що показник середнього заробітку для цілей застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України слід визначати саме на підставі Порядку.

Просить врахувати, що показник середнього заробітку у даному конкретному випадку визначив сам відповідач, а саме своїм листом від 23.04.2024 року за № 538/01, з врахуванням доданого розрахунку кількості днів та середнього заробітку, відповідач повідомив його про те, що середній заробіток за два місяці перед звільненням, з 01.11.2023 по 31.12.2023, становить 22077,44 грн. (або 735,91 грн. за 1 день виходячи з розрахунку: 30 робочих днів).

Зауважує, що відповідач посилається на постанови Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19. Однак суть питання, яке вирішував Верховний Суд у вказаних постановах, стосувалось того, чи слід сплачувати судовий збір за подання позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У цій справі судовий збір сплачено, тому ці постанови Верховного Суду не можуть мати відношення до вирішення спору по суті.

Вказав, що до 19.07.2022 період виплати середнього заробітку, що міг бути стягнутим з роботодавця, не був обмежений часовими рамками, що вірогідно, приводило до зловживань зі сторони звільнених працівників, і, вірогідно, спонукало Верховний Суд до висновку про можливість зменшення судом розміру такої виплати. Однак на цей час середній заробіток може бути стягнутий лише за 6 місяців, тобто період, за який може бути стягнута ця виплата обмежений часовими рамками. І тому вважає, що на цей час розмір стягуваного середнього заробітку не може бути зменшено судом.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості заявлених вимог, та відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування доводів позивача ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що ОСОБА_1 працював у Департаменті по взаємодії з правоохоронними органами та цивільного захисту ХМР, і 15.01.2024 його звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується витягом з трудової книжки.

Як вбачається з розрахункового листка (розрахунково-платіжна відомість за 01 місяць 2024 року) при звільненні відповідачем нарахована компенсація за 62 дні невикористаної відпустки в сумі 27132,44 грн. Вказана компенсація разом з вихідною допомогою були виплачена 18.01.2024 згідно банківської виписки.

В зв`язку з незгодою з розміром нарахованої компенсації за дні невикористаної відпустки, а саме з тим, що така компенсація нарахована та виплачена лише за 62 дні, позивач звернувся до відповідача за відповідним роз`ясненням у якому просив повідомити, яка щорічна тривалість відпустки врахована при розрахунку кількості днів невикористаної ним відпустки, та які періоди (з дати по дату) враховано для обчислення стажу роботи, з якого здійснено розрахунок невикористаних днів відпустки. Якщо певні періоди не враховані для обчислення вказаного стажу, то просив зазначити, які саме це періоди, і з яких підстав вони не враховані. Відповідний лист із запитом від 19.02.2024 отримано відповідачем 19.02.2024 року.

Згідно відповіді на вказаний лист (відповідь відповідача - лист від 27.02.2024 за № 279/01) відповідач не визнав факт неправильного нарахування компенсації за дні невикористаної відпустки, та підтвердив, що така компенсація начебто правильно нарахована за 62 дні невикористаної відпустки.

В зв`язку з чим, позивач повторно звернувся до відповідача з листом від 01.03.2024, який отримано відповідачем 01.03.2024.

Листом від 29.03.2024 року за № 430/01 відповідач визнав факт неправильного нарахування компенсації за дні невикористаної відпустки, та в доданому до листа розрахунку (перерахунок невикористаної відпустки) вказав, що належить виплатити компенсацію за 101 день невикористаної відпустки, з яких компенсація виплачена лише за 62 дні, а за 39 ще не виплачена. Фактично компенсація за 39 дні невикористаної відпустки виплачена 28.03.2024 згідно банківської виписки.

Позивач вважає, що відповідач повинен був здійснити повний розрахунок при звільненні не пізніше 15.01.2024, в той час, як такий розрахунок в повному обсязі проведено відповідачем лише 28.03.2024. Затримка склала 72 календарних дні (з 16.01.2024 по 28.03.2024), або 53 робочих днів, що припадають на цей період.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, відповідач повинен був здійснити повний розрахунок при звільненні з позивачем не пізніше 15.01.2024, в той час, як такий розрахунок у повному обсязі проведено лише 28.03.2024. Затримка склала 72 календарних дні (з 16.01.2024 по 28.03.2024), або 53 робочих днів, що припадають на цей період.

Листом від 23.04.2024 за № 538/01, з врахуванням доданого розрахунку кількості днів та середнього заробітку, відповідач повідомив позивача про те, що середній заробіток за два місяці перед звільненням, з 01.11.2023 по 31.12.2023 становить 22077,44 грн. (або 735,91 грн. за 1 день виходячи з розрахунку: 30 робочих днів).

Згідно пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Обчислення середньої заробітної плати для виплати компенсації за невикористані відпустки, на які працівник набув право до 31.12.2023, проводиться виходячи з виплат, нарахованих у 2023 році. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць. У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Працівникам плаваючого складу суден флоту рибної промисловості і працівникам, зайнятим на підприємствах із сезонним характером виробництва, з урахуванням значного коливання протягом року заробітної плати, в інших випадках збереження середньої заробітної плати вона може обчислюватися виходячи з виплат за 12 календарних місяців. Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану. Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців третього - п`ятого пункту 4 цього Порядку.

Отже для виплати середнього заробітку за весь час затримки остаточного розрахунку по день фактичного розрахунку повинна братися середня заробітна плата виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто за листопад та грудень 2023 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки з 16.01.2024 по 28.03.2024 при звільненні у розмірі (53 робочих дні*735,91 грн)=39003,23 грн.

Аргументи скарги про те, що до даних спірних правовідносин не застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, то колегія суддів їх відхиляє, з огляду на те, що усталена судова практика свідчить про те, що показник середнього заробітку для цілей застосування ч. 1 ст. 117 КЗпП України слід визначати саме на підставі Порядку №100.

Посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19, у яких сформовані правові позиції щодо сплати судового збору, не є релевантними до даної справи, і не можуть застосовуватися до спірних правовідносин, що склалися між сторонами.

Доводи скарги відповідача про те, що суд може зменшити суми що підлягають до стягнення на користь позивача, колегія суддів відхиляє та звертає увагу на те, що постанова Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на яку посилається відповідач, зазначає, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов та з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України.

Однак, вказана постанова Верховного Суду ухвалена в умовах іншого правового регулювання та обставин справи, і тому не може бути застосована до спірних правовідносин. Так, до 19.07.2022 року ч. 1 ст. 117 КЗпП України мала наступну редакцію: «В разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.».

З 19.07.2022 року ч. 1 ст. 117 КЗпП України викладена у такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців» - Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізацїї трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ.

Тобто, до 19.07.2022 період виплати середнього заробітку, що міг бути стягнутим з роботодавця, не був обмежений часовими рамками. Однак, на сьогоднішній день середній заробіток може бути стягнутий лише за 6 місяців.

З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово звертався до відповідача з листами, які стосувалися неповного розрахунку при звільненні, та позивач не допускав затягування в питанні виплати йому повної суми при звільненні.

Тому, є спростованими доводи скарги про те, що позивач навмисно тягнув час щодо збільшення періоду затримки у розрахунку, оскільки позивач вчиняв активні дії, направлені на поновлення відповідачем його порушеного права, і його дії неможна розцінювати, як бездіяльність, направлену на штучне збільшення періоду затримки в розрахунку.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують обставини справи, та ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права, а тому відхиляються судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статі 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив:

Апеляційну скаргу Департаменту по взаємодії з правоохоронними органами та мобілізаційної роботи Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складений 15 грудня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді Ю.М.Мальований.

Н.П.Пилипчук.