КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані представником Старчею Андрієм Васильовичем , на рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Соколова А.М. в м. Київ 18 червня 2025 року, та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Соколова А.М. в м. Київ 01 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрзалізниця» про визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити дії та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В грудні 2022 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, змінивши предмет позову та збільшивши позовні вимоги в квітні 2023 року, просила визнати протиправним та скасувати наказ №389/ос від 01 квітня 2022 року АТ «Укрзалізниця» щодо працівника старшого ревізору відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південно-західної залізниці Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 про призупинення дії трудового договору; зобов`язати АТ «Укрзалізниця» допустити ОСОБА_1 до роботи на посаді старшого ревізору відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південно-західної залізниці Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця»; стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2022 року по 05 червня 2023 року у розмірі 313 148,36 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів, стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

Позов мотивувала тим, що 04 лютого 2003 року Державним територіально-галузевим об`єднанням «Південно-західною залізницею» було видано наказ №НЗК-173/ос про прийняття ОСОБА_1 на посаду ревізора з контролю доходів відділу ревізій і контролю структурних підрозділів на Київській дирекції залізничних перевезень. У подальшому назву посади було змінено на старший ревізор відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південно-західної залізниці Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця».

24 лютого 2022 року Президентом України було прийнято Указ № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та прийнято Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні». У подальшому безпосередній керівник в телефонному режимі повідомив позивача про початок простою управління АТ «Укрзалізниця».

29 серпня 2022 року на заяву позивача АТ «Укрзалізниця» надано відповідь №ЦЦУП-11/222, до якої долучено копію витягу із наказу №Ц-42/12-В від 24 лютого 2022 року, додаток №1 до наказу від 24 лютого 2022 року №Ц-42/6-В (в редакції наказу від 24 березня 2022 року №Ц-42/12-В), витяг з наказу №Ц-42/6-в від 24 лютого 2022 року, додаток №1 до наказу №Ц-42/6-в від 24 лютого 2022 року, акт простою від 24 лютого 2022 року.

30 липня 2022 року позивач направила до АТ «Укрзалізниці» заяву №4 про надання документів, в якій просила надати належним чином завірену копію наказу №389/ос від 01 квітня 2022 року про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1

21 жовтня 2022 року АТ «Укрзалізниця» було відправлено відповідь №ЦЦУП-05/109 до якої долучено копію наказу №389/ос від 01 квітня 2022 року та витяг з наказу від 01 квітня 2022 №389/ос. Згідно п. 1 наказу №389/ос від 01 квітня 2022 року, АТ «Укрзалізниця» припиняє з 01 квітня 2022 року простій, введений наказом №Ц-42/6 від 24 лютого 2022 працівникам, які зазначені у Додатку 1 до цього наказу. Згідно п. 2 наказу №389/ос від 01 квітня 2022 року, АТ «Укрзалізниця» з 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупиняє дію трудових договорів з працівниками, які зазначені у Додатку 1 до цього наказу. Згідно п. 5.1 наказу №389/ос від 01 квітня 2022 року АТ «Укрзалізниця» доручено вжити всіх можливих заходів щодо ознайомлення з цим наказом працівників, які зазначені у Додатку 1 до цього наказу, шляхом електронного зв`язку та усіма можливими способами сповіщення.

Після детального ознайомлення з наказом №389/ос від 01 квітня 2022 року АТ «Укрзалізниця», в тому числі витягом з нього, та аналізуючи спірні правовідносини позивач вважає, що наказ про призупинення дії трудового договору прийнято з порушенням норм діючого законодавства України.

Вказувала, що особисто не була ініціатором призупинення із нею трудового договору, не зверталася до відповідача з питанням про те, що остання не може виконувати роботу через збройну агресію і тому слід призупинити із нею дію трудового договору та настоювала весь час та наразі на тому, що має можливість працювати.

Зазначила, що її було повідомлено уповноваженою особою АТ «Укрзалізниця» про початок простою з 24 лютого 2022 року, проте з самим наказом №Ц- 42/6-В від 24 лютого 2022 року чи витягом з нього не ознайомлено. Позивача не було повідомлено уповноваженою особою АТ «Укрзалізниця» про наказ №Ц-42/11-В від 24 березня 2022 року про внесення змін до наказу АТ «Укрзалізниця» від 24 лютого 2022 року №Ц-42/6-В чи витягом з нього не ознайомлено. Натомість, зі змістом наказу №Ц-42/6-В від 24.02.2022 року та наказу №Ц-42/11-В від 24 березня 2022 року про внесення змін до наказу АТ «Укрзалізниця» від 24 лютого 2022 року №Ц-42/6-В ознайомилась лише після отримання відповіді №ЦЦУП-11/222 від 29 серпня 2022 року в середині вересня 2022 року.

Приймаючи оспорюваний наказ, АТ «Укрзалізниця» керувався зменшення обсягів господарської діяльності, що сталась у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України, та неможливістю повноцінно організовувати процеси діяльності Товариства, хоча така причина сама по собі не є підставою для призупинення дії трудового договору.

За наведених умов та норм діючого законодавства України у даній справі позивач вказувала про наявність підстав для визнання протиправним та скасування наказу №389/ос від 01 квітня 2022 року щодо працівника старшого ревізору відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південно-західної залізниці Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Акціонерного товариства «Укрзалізниця» ОСОБА_1 про призупинення дії трудового договору і, як наслідок, спричинено невиплати позивачеві заробітної плати, а тому з метою поновлення своїх порушених прав вважала за необхідне визнати протиправним та скасувати оскаржуваний наказ і стягнути неотриману за час дії цього наказу заробітну плату.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року позов ОСОБА_1 частково задоволено, скасовано наказ АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року №389/ос щодо працівника старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» ОСОБА_1 про призупинення дії трудового договору. Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2022 року по 25 липня 2023 року в розмірі 329 207,97 грн. Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 992,40 грн. Стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 3 292,08 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Допущено рішення до негайного виконання в частині стягнення з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 заробітної плати в межах суми платежу за один місяць.

Додатковим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2025 року стягнуто на користь ОСОБА_1 з АТ «Укрзалізниця» витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 10000 грн., в задоволенні решти заяви відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 особі представника Старчі А.В. , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 543 654,07 грн. та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, стягнувши з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 543 654,07 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувала, що згідно довідки про доходи від 10 серпня 2022 року № 327, позивачу в лютому 2022 року нарахована заробітна плата в сумі 21373,73 грн., а в січні 2022 року - 19200,40 грн. З 24 лютого 2022 року роботодавцем було введено простій, за таких умов визначення розміру середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати за січень та лютий 2022 року.

Посилаючись на п. 5, 8 розділу 5 Порядку № 100, вказувала, що розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягав стягненню з відповідача, є наступним: 40574,13 грн. (сума заробітної плати за січень та лютий 2022 року) : 39 (сума кількості робочих днів у січні та лютому 2022 року) = 1340,36 грн. (середньоденна заробітна плата).

Натомість суд першої інстанції безпідставно залишив поза увагою письмовий доказ, доданий до позову, а саме копію довідки № 327 від 10 серпня 2022 року, та послався на довідку № 115 від 07 березня 2023 року, яку надано відповідачем під час розгляду справи в суді, де сума заробітної плати знижена та відрізняється від заробітної плати, вказаної в довідці № 327. Судом першої інстанції не наведено жодних мотивів відхилення письмового доказу, наданого позивачем, як належного, недопустимого чи недостатнього доказу.

Щодо визначення часу вимушеного прогулу, посилалася на ч. 2 ст. 235 КЗпП України, правові висновки Верховного Суду в постанові від 17 січня 2024 року в справі № 708/447/23 щодо середнього заробітку за час вимушеного прогулу як міри матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю, правові висновки Верховного Суду в постанові від 07 лютого 2024 року в справі № 522/7990/17 про безумовне право працівника на отримання заробітної плати за час вимушеного прогулу, від 26 листопада 2020 року в справі № 234/15372/17, від 05 січня 2024 року в справі № 204/8655/21, від 20 березня 2024 року в справі № 132/3064/21 про підстави оплати середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу понад один рік, правові висновки Верховного Суду в постанові від 25 жовтня 2023 року в справі № 209/2875/21 про обов`язок учасників судового процесу добросовісно користуватись процесуальними правами, правові висновки Верховного Суду від 05 травня 2025 року в справі № 758/4178/22 про те, що сам по собі факт військової агресії рф проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору, та про можливість стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час такого призупинення.

З урахуванням вищевикладеного, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягав стягненню з відповідача на користь позивача, є наступним: 839 (кількість робочих днів з 01 квітня 2022 року по 18 червня 2025 року до дня розгляду справи в суді) х 1040,36 грн. (середньоденна заробітна плата) = 872 862,4 грн.

Зауважував, що представник позивача з`являвся кожне судове засідання, проте з незалежних від нього причин розгляд справи не відбувався, адвокат щоразу наголошував на закінченні встановленого строку розгляду справ для трудових спорів та необхідності невідкладно розглянути справу. Таким чином, позов розглядається більше одного року не з вини ОСОБА_1 , тому орган, який розглядає трудовий спір, повинен ухвалити рішення про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01 квітня 2022 року по 18 червня 2025 року по день розгляду справи, що становить 872 862,04 грн.

Підсумовував, що судом першої інстанції не повною мірою було проаналізовано усі обставини справи, належність, допустимість, достовірність та достатність поданих доказів під час судового розгляду, що призвело до порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідач АТ «Укрзалізниця» направив до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Посилався на те, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку не відповідає Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, яким передбачено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Подією, з якою позивач пов`язує стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є призупинення з позивачем дії трудового договору, що відбулося 01 квітня 2022 року. Два календарних місяці, що передують призупиненню дії трудового договору, є березень та лютий 2022 року. У вказаному розрахунковому періоді позивач працювала у лютому 2022 року. Таким чином, керуючись абз. 4 п. 2 Порядку № 100, до розрахунку потрібно брати виплати за березень 2022 року та лютий 2022 року, як за попередні два місяці роботи. Той факт, що позивач не працювала у березні 2022 року, не виключає даний місяць з розрахунку, оскільки з аналізу абз. 3, 4 п. 2 Порядку № 100 вбачається, що до розрахунку потрібно брати два місяці в сукупності, не розділяючи їх, як один розрахунковий період (в даному випадку це березень та лютий 2022 року). Згідно довідки № 115 від 07 березня 2023 року, наданої АТ «Укрзалізниця», відповідно до Порядку № 100 середньоденна заробітна плата позивача становила 959,79 грн., а середньомісячна - 20155,50 грн.

Вказував, що не всі виплати включаються до розрахунку середньомісячної та середньогодинної заробітної плати, і виплати, які не враховуються при обчисленні заробітної плати, наведені в п. 4 Порядку № 100. Дана норма позивачем врахована не була, оскільки при проведенні розрахунку представник позивача керувався довідкою про доходи № 327 від 10 серпня 2022 року, яка відображає всі отримані позивачем доходи за вказаний період, в тому числі ті, які до розрахунку включатися не можуть. Натомість, довідка № 115 від 07 березня 2023 року відображає доходи, які враховуються при розрахунку середньої заробітної плати, а тому місцевий суд законно та обґрунтовано врахував цю довідку, поклавши її в основу обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо визначення періоду вимушеного прогулу, зазначив, що 25 липня 2023 року трудовий договір, укладений сторонами, був розірваний за власним бажанням позивача в зв`язку з переведенням до виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». Таким чином, період після 25 липня 2023 року не може вважатися вимушеним прогулом з огляду на те, що позивач реалізувала своє право на працю та оплату праці, і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу може тривати лише з моменту призупинення трудового договору до моменту переведення ОСОБА_1 на іншу посаду, тобто з 01 квітня 2022 року по 25 липня 2023 року.

Крім того, не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 в особі представника Старчі А.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість рішення та порушення норм процесуального права, просила скасувати додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2025 року в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу в розмірі 22924,35 грн. та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 та стягнути на її користь з АТ «Укрзалізниця» витрати на правничу допомогу в розмірі 22924,35 грн.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на зміст ст. 133, 134, 137, 141 ЦПК України, повідомляла, що 19 лютого 2023 року нею було укладено з адвокатом Старчею А.В. договір № 23/3 про надання правничої допомоги, п. 6.2 якого визначено, що гонорар складається з суми вартості допомоги, яка узгоджена сторонами та зазначена в додатку № 1 (прайс вартості правничої допомоги) та додатку № 2 (протокол погодження вартості правничої допомоги) цього договору. Сторони дійшли згоди, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар, визначений сторонами у додатку № 1 до цього договору, є розумним та враховано витрачений адвокатом час (п. 6.3 договору).

У відповідності до п. 6.7 договору факт наданих адвокатом послуг клієнту підтверджується актом виконаних робіт, підписаний сторонами. Підставою для сплати гонорару є акт виконаних робіт та рахунок-фактура.

Відповідно до додаткового договору № 1 від 10 червня 2025 року до договору № 23/3 від 19 лютого 2023 року про надання правничої допомоги, сторони дійшли згоди доповнити договір № 23/4 від 15 лютого 2023 року пунктом 6.2, яким передбачено, що за ведення (повний супровід) адвокатом справи № 757/35897/22-ц в суді першої інстанції у правовідносинах за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» сторони визначили розмір гонорару адвоката, та було враховано складність справи, кваліфікацію і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, та погоджено фіксований розмір гонорару, який є розумним та враховує витрачений адвокатом час, в тому числі в майбутньому, який становить 10 % від ціни позову на час розгляду справи, який становить 872876,20 грн. Ця частина гонорару сплачується клієнтом протягом 30 днів з моменту виконання рішення суду в справі № 757/35897/22-ц.

Факт надання адвокатом правничої допомоги підтверджується договором № 23/3 від 19 лютого 2023 року про надання правничої допомоги, додатковим договором № 1 від 10 червня 2025 року, актом від 21 червня 2025 року № 23/3-1 про передачу-прийняття наданої правничої допомоги, з якого вбачається, що адвокатом було надано правничу допомогу клієнту в зв`язку з розглядом справи, та надано детальний опис робіт/наданої правничої допомоги, рахунком-фактурою від 21 червня 2025 року № 23/3-1.1.

Таким чином, слід зробити висновок, що позивачем та адвокатом було погоджено фіксований розмір гонорару, під час якого було враховано складність справи, кваліфікацію і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта, який є розумним та враховано витрачений адвокатом час, в тому числі в майбутньому, який становить 10 % від ціни позову на час розгляду справи № 757/35897/22-ц, що становить 872876,20 грн., про що зазначено в додатковому договорі № 1 від 10 червня 2025 року, проте судом першої інстанції дані обставини були залишені поза увагою.

Наводив зміст наданих послуг відповідно до акта виконаних робіт, зазначив, що розгляд справи тривав з грудня 2022 року по червень 2025 року, за цей час адвокат здійснював повний супровід справи, підготовку та складання процесуальних документів, підготовку до судових засідань, пошук та аналіз практики Верховного Суду в подібних відносинах, візити до суду для представництва інтересів клієнта, роз`яснення процесуального законодавства клієнту.

Посилався на правові висновки Верховного Суду в постанові від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц щодо критеріїв визначення та розподілу судових витрат, від 18 лютого 2022 року в справі № 925/1545/20 щодо обставин, які мають враховуватись при вирішенні питання про розподіл судових витрат; в додатковій постанові від 08 вересня 2021 року в справі № 206/6537/19 про те, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений прав оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Зауважував, що витрати на правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду правил незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Не погоджувався з висновками суду першої інстанції, що справа має невисокий рівень складності, вказував, що позов складено на 14 аркушах, містить 20 додатків, відзив на позовну заяву складено на 11 аркушах та містить 20 додатків, відповідь на відзив складено на 6 аркушах, також матеріали справи містять заяви про збільшення розміру позовних вимог, заяви про зміну предмету позову, пояснення, клопотання про долучення доказів, клопотання про зупинення провадження в справі. Наведені вище документи та тривалий розгляд справи свідчать про досить високий рівень складності справи.

Отже, виходячи із критерію складності справи, обсягу наданих адвокатських робіт, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини даної справи, слід дійти висновку, що заявлений та погоджений позивачем та адвокатом у фіксованому розмірі гонорар, що становить 87286,20 грн., відповідає критерію пропорційності, розумності та справедливості.

Відповідач АТ «Укрзалізниця» направив до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Звертав увагу, що у додатку № 1 до договору (прайс вартості правничої допомоги) у розділі «Фіксована вартість правничої (правової) допомоги» сторони узгодили, що ведення справи в суді першої інстанції становить від 5000 грн. Однак у п.п. 6.2.1 договору зазначено, що адвокат та клієнт узгодили фіксований розмір гонорару за ведення (повний супровід) адвокатом справи № 757/35897/22-ц у суді, який становить 10 % від ціни позову у сумі 87286,20 грн. та врахували при цьому фінансовий стан клієнта та витрачений адвокатом час. Отже, порядок визначення суми гонорару адвоката, який узгодили сторони в договорі (перелік послуг, які були надані адвокатом, час, витрачений адвокатом та вартість наданих послуг) не узгоджується з фіксованою сумою гонорару у п.п. 6.2.1 договору, яка визначена з урахуванням фінансового стану клієнта та суми заявлених позовних вимог.

Посилався на ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України, вказував, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу у фіксованому розмірі не звільняє сторону від обов`язку подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги у відповідності до вищезазначених приписів ЦПК України. У акті № 23/3-1 від 21 червня 2025 року про передачу-прийняття наданої правничої допомоги зазначений лише перелік робіт, виконаних адвокатом у даній справі.

Відповідач вважає, що деякі види послуг, зазначені в акті, не були необхідні (зокрема, зазначено про надання до суду пояснень/додаткових пояснень, хоча такі пояснення не є обов`язковими та не є документами по суті справи) та не були дійсні (зокрема, зазначено про представництво інтересів позивача у Печерському районному суді м. Києва у шести судових засіданнях, хоча фактично у справі відбулося одне судове засідання 18 червня 2025 року, на якому справа була розглянута по суті).

Також деякі з послуг (зокрема, формування та погодження з клієнтом правової позиції у справі, опрацювання судової практики у подібних справах) охоплюються послугами щодо складення та направлення до суду процесуальних документів по суті справи.

Крім того, акт не містить вказівки на час, витрачений адвокатом, та не зазначена вартість кожної послуги, тому є незрозумілим та нелогічним висновок, зазначений в кінці акту, про вартість наданої правничої допомоги в загальній сумі 87286,20 грн., яка взагалі визначена у відсотковому відношенні до ціни позову. Сам факт погодження між адвокатом та клієнтом гонорару у фіксованій сумі без фактичного надання адвокатом відповідних послуг, не є підставою для покладення таких витрат на іншу сторону у спорі. Розподіл витрат на правничу допомогу здійснюється, виходячи з реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), тому при такому розподілі має враховуватись детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та їх вартість.

Щодо рівня складності справи, зазначив, що такий рівень визначається не тільки за обсягом поданих процесуальних документів та доказів у справі, про складність справи свідчить ряд критеріїв, таких як категорія спору, сума позову, кількість сторін, специфіка справи та тривалість її розгляду. Трудові спори не є спорами високої складності. Ціна позову у даній справі, визначена позивачем у розмірі 872 862,04 грн., обрахована невірно, що підтверджується судовим рішенням у даній справі про часткове задоволення позовних вимог в сумі 329 207,97 грн. Тривалість розгляду справи є одним з показників складності, однак тривалість розгляду даної справи пов`язана з відкладеннями та перенесеннями дат її розгляду. Фактично справа була розглянута в одному судовому засіданні, що додатково свідчить про її незначну складність. Відповідач не оскаржував дане рішення саме з урахуванням усталеної судової практики щодо задоволення позовних вимог у даній категорії справ. Презюмуючи наявність у представника позивача достатнього професійного рівня та досвіду адвокатської діяльності, враховуючи, що справа не є складною, заявлений до стягнення розмір витрат на правничу допомогу в сумі 87 286,20 грн. є завищеним та не відповідає критеріям розумності та справедливості.

Вказував, що прохання представника позивача скасувати додаткове рішення частково та стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 22925,35 грн. свідчить про те, що сам представник позивача погоджується з тим, що розмір заявлених до стягнення витрат на правову допомогу має бути зменшеним пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у даній справі.

Пояснював, що якщо погодитися з процентом задоволених позовних вимог 37,72 %, то враховуючи стягнутий на користь позивача розмір витрат на правничу допомогу 10000 грн., вбачається, що розмір витрат, які могли бути заявлені до стягнення, в такому випадку становить 26511,13 грн., що є співмірним зі складністю даної справи, часом, витраченим адвокатом, на виконання відповідних робіт (надання послуг) та обсягом наданих послуг.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в частині, що оспорюється, а також додаткове рішення вказаним вимогам закону відповідають.

Судом встановлено, що згідно наказу АТ «Укрзалізниця» від 30 листопада 2016 року № 2258/ос ОСОБА_1 прийнято на роботу з 01 грудня 2016 року на посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління аудиту та контролю регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Департаменту аудиту та контролю (а. с. 119 т. 1).

Наказом АТ «Укрзалізниця» №1987/ос від 18 серпня 2017 року ОСОБА_1 було переведено на посаду старшого ревізора відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю (а. с. 120 т. 1).

Наказом АТ «Укрзалізниця» №Ц-42/6-В від 24 лютого 2022 року встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до відміни для працівників апарату управління АТ «Укрзалізниця» (а. с. 23 т. 1). Витяг Додатку до наказу містить прізвище ОСОБА_1 (а. с. 24 т. 1).

Наказом № Ц-42/12-В від 24 березня 2022 року внесено зміни до наказу АТ «Укрзалізниця» від 24 лютого 2022 року №Ц-42/6-В, визначено період простою ОСОБА_1 з 24 лютого 2022 року по 28 лютого 2022 року, з 01 березня 2022 року по 31 березня 2022 року (а. с. 22 т. 1).

Згідно до наказу Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 01 квітня 2022 року №389/ос у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 воєнного стану, керуючись ст.13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів - наказано призупинити з 01 квітня 2022 року простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року та з 01 квітня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні призупинити дію трудових договорів з працівниками, зазначеними в додатку №1 (а. с. 42 т. 1). Витяг даного додатку містить прізвище ОСОБА_1 (а. с. 43 т. 1).

25 липня 2023 року ОСОБА_1 була звільнена з роботи у зв`язку з переведенням до виробничого підрозділу Київська дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» за п. 5 ст. 36 КЗпП України згідно наказу АТ «Укрзалізниця» № 1257/ос від 19 липня 2023 року (а. с. 231 т. 1).

Згідно довідки АТ «Укрзалізниця» про доходи від 10 серпня 2022 року № 327, доданої до позову, ОСОБА_1 нараховано за січень 2022 року 21373,73 грн., за лютий 2022 року - 19200,40 грн., за березень 2022 року - 7711,46 грн. (а. с. 28 т. 1).

Згідно розрахунків заробітної плати, до нарахувань за січень 2022 року включено оплату почасовиків в розмірі 13661 грн., надбавку за вислугу років 5464,40 грн., премію 2173,33 грн., матеріальну допомогу систематичного характеру 75 грн. (а. с. 31 т. 1), за лютий 2022 року - оплату почасовиків в розмірі 13661 грн., надбавку за вислугу років 5464,40 грн. (а. с. 32 т. 1), в березні нараховано лише оплату простоїв в розмірі 7711,46 грн. (а. с. 33 т. 1).

Крім того, відповідачем АТ «Укрзалізниця» до відзиву на позовну заяву надано довідку № 115 від 07 березня 2025 року, згідно якої заробітна плата, що враховується для розрахунку середньої заробітної плати, за лютий 2022 року нарахована ОСОБА_1 у розмірі 16316,36 грн., за березень 2022 року - 0 грн., всього 16316,36 гр. При цьому середньоденна заробітна плата складає 959,79 грн., середньомісячна заробітна плата складає 20155,50 грн. (а. с. 162 т. 1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє дотепер.

Згідно з пунктом 3 цього Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначено особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами першою та другою статті 1 Закону № 2136-ІХ (тут і далі в редакції, чинній на час винесення оспорюваного наказу) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закону № 2136-ІХ призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 20 вересня 2024 року у справі № 444/2538/23 (провадження № 61-7113св24).

Задовольняючи позов ОСОБА_1 в частині скасування наказу АТ «Укрзалізниця» від 01 квітня 2022 року № 389/ос про призупинення дії трудового договору, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки у справі не встановлено обставин неможливості надання відповідачем роботи у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та неможливості виконання такої роботи позивачем, тому призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові про зобов`язання АТ «Укрзалізниця» допустити позивача до роботи на посаді старшого ревізору відділу з контролю доходів від вантажних та пасажирських перевезень управління внутрішнього аудиту та контролю регіональної філії «Південно-Західна залізниця» Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця», суд першої інстанції виходив із того, що трудовий договір, який існував між ОСОБА_1 та АТ «Укрзалізниця», 25 липня 2023 року був розірваний за волевиявленням позивача та укладений новий трудовий договір на іншій посаді.

В зазначеній частині рішення суду першої інстанції ніким не оспорюється і не є предметом апеляційного перегляду.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 зводяться до незгоди з рішенням суду в частині визначення розміру середньоденної заробітної плати, періоду стягнення середнього заробітку та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції в даній частині в сукупності з доводами апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, апеляційний суд виходить з такого.

Середній заробіток за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Верховний Суд зауважував, що у КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ані простоєм, ані звільненням працівника. Разом з тим, відповідно до статті 43 Конституції України найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України (постанови Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі №464/2944/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22, від 27 листопада 2024 року у справі № 465/4855/23, від 06 листопада 2024 року у справі № 359/6714/23).

Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватися не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а й виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, із застосуванням статті 235 КЗпП України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 зроблено висновок про те, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі.

Згідно п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Пунктом 4 Порядку передбачено, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема: б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); о) грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.

З огляду на наведене за змістом Порядку премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані (за механізмом, визначеним абзацом третім пункту 3 Порядку).

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягуючи на її користь з АТ «Укрзалізниця» в розмірі 329 207,97 грн., суд першої інстанції погодився з даними, викладеними в довідці АТ «Укрзалізниця» від 07 березня 2023 року № 115, згідно якої середньоденний заробіток ОСОБА_1 складав 959,79 грн., та дійшов висновку, що з урахуванням кількості 343 робочих днів за період з 01 квітня 2022 року по 25 липня 2023 року (день звільнення з роботи) середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 329 207,97 грн.

Доводи апеляційної скарги, що розгляд справи в суді тривав понад один рік не з вини позивача, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню по 18 червня 2025 року - день розгляду справи в суді, є необґрунтованими, оскільки період вимушеного прогулу внаслідок призупинення дії трудового договору закінчився 25 липня 2023 року з дня звільнення позивача згідно наказу (розпорядження) № 1257/ос від 19 липня 2023 року на підставі її заяви (а. с. 231 т. 1).

Апеляційний суд враховує, що п. 2 Порядку № 100 передбачено, що працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації чи у фізичної особи - підприємця або фізичної особи, які в межах трудових відносин використовують працю найманих працівників, менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку, матеріальна (грошова) допомога. Якщо працівника прийнято (оформлено) на роботу не з першого числа місяця, проте дата прийняття на роботу є першим робочим днем місяця, то цей місяць враховується до розрахункового періоду як повний місяць.

У всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Так, у довідці АТ «Укрзалізниця» від 07 березня 2023 року № 115 середня заробітна плата обчислена, виходячи з виплат за лютий та березень 2022 року, незважаючи на те, що в березні 2022 року ОСОБА_1 не працювала в зв`язку з введенням простою.

За даних обставин розмір середньої заробітної плати мав обчислюватися, виходячи з виплат за січень та лютий 2022 року.

Такий висновок відповідає абз. 2 п. 2 Порядку № 100 та правовим висновкам Верховного Суду від 22 жовтня 2025 року в справі № 361/7276/23 (провадження № 61-9257св25) за аналогічним позовом до АТ «Укрзалізниця» про скасування наказу та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за такий же період введення простою і призупинення трудового договору.

Не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом доводи відповідача у відзиві на апеляційну скаргу, що незважаючи на те, що позивач не працювала у березні 2022 року, це не виключає даний місяць з розрахунку, оскільки до розрахунку потрібно брати два місяці в сукупності, не розділяючи їх, як один розрахунковий період.

Разом із тим, довідка АТ «Укрзалізниця» від 10 серпня 2022 року № 327, долучена до позову, містить відомості про розмір нарахованої заробітної плати, включаючи виплати, які згідно п. 3 Порядку № 100 не враховуються при обчисленні середньої заробітної плати.

Так, згідно розрахункових листків по виплаті заробітної плати, до нарахувань за січень 2022 року включено оплату почасовиків в розмірі 13661 грн., надбавку за вислугу років 5464,40 грн., премію 2173,33 грн., матеріальну допомогу 75 грн. (а. с. 31 т. 1), за лютий 2022 року - оплату почасовиків в розмірі 13661 грн., надбавку за вислугу років 5464,40 грн. (а. с. 32 т. 1), з яких врахуванню не підлягає матеріальна допомога в розмірі 75 грн., а тому сукупний розмір заробітної плати за січень та лютий 2022 року, який враховується при обчисленні середньої заробітної плати, становить 40 499,13 грн.

Отже, враховуючи, що в січні 2022 року було 19 робочих днів, в лютому 2022 року - 20 робочих днів, докази неповного відпрацювання позивачем робочих днів за дані місяці (зокрема табелі обліку робочого часу) в матеріалах справи відсутні, у розрахункових листках зазначено відповідну кількість робочих днів - 19 за січень 2022 року та 20 за лютий 2022 року, за даних обставин середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за січень та лютий 2022 року в розмірі 40 499,13 грн. на 39 робочих днів, що становить 1038,44 грн.

Таким чином, оскільки за період вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 01 квітня 2022 року по день її звільнення з роботи 25 липня 2023 року, кількість робочих днів становить 343 дні, загальний розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу складає 1038,44 грн. х 343 дні = 356 184,92 грн.

Разом із тим, остаточно збільшивши позовні вимоги в квітні 2023 року, ОСОБА_1 стягнути з АТ «Укрзалізниця» на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 квітня 2022 року по 05 червня 2023 року у розмірі 313 148,36 грн. з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків та зборів, а тому суд першої інстанції був обмежений саме такими вимогами.

Обґрунтування ОСОБА_1 у письмових поясненнях, долучених до справи, права на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в більшому розмірі не може вважатися волевиявленням позивача щодо збільшення позовних вимог, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 183 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Разом із тим, відповідачем АТ «Укрзалізниця» рішення суду першої інстанції не оскаржувалось з підстав виходу судом за межі позовних вимог.

Касаційний цивільний суд вже звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення.

Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23), пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24)).

З урахуванням встановлених обставин та меж апеляційного перегляду, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства та принцип заборони повороту до гіршого, апеляційний суд приходить до висновку, що позивач не навела обставини, підтверджені належними та допустимими доказами, які б давали підстави для висновку про задоволення тієї частини позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в задоволенні якої суд першої інстанції відмовив.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів та відхиляються апеляційним судом.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції, апеляційний суд враховує наступне.

Так, у позовній заяві ОСОБА_1 заявлено про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач понесла і які очікує поїсти в зв`язку з розглядом справи, в тому числі гонорар адвоката згідно договору про надання правової допомоги орієнтовно 5000 грн. за ведення справи в суді першої інстанції.

До позову надано копію договору № 23/3 про надання правничої (правової) допомоги, укладеного ОСОБА_1 з адвокатом Старчею А.В., згідно якого клієнт доручає, а адвокат бере на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.

Згідно п. 6.1 договору гонорар - винагорода адвоката за здійснення захисту, представництва інтересів клієнта та надання йому інших видів правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені договором.

Згідно п. 6.2 договору гонорар складається з суми вартості допомоги, яка узгоджена сторонами та зазначені в додатку № 1 (прайс вартості правничої (правової) допомоги) та додатку № 2 (протокол погодження вартості правничої (правової) допомоги) до цього договору.

Згідно п. 6.3 договору сторони дійшли згоди, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар визначений сторонами у додатку № 1 до цього договору, є розумним та враховано витрачений адвокатом час.

Згідно п. 6.5 договору за надання правової допомоги, відповідно до даного договору, клієнт авансовано сплачує адвокату гонорар у фіксованій сумі або у процентному відношенні залежно від ціни позову, відповідно до домовленості сторін.

Згідно п. 6.8 договору підставою для сплати гонорару є акт виконаних робіт та рахунок-фактура.

23 червня 2025 року представником позивача - адвокатом Старчею А.В. подано до суду заяву про розподіл/відшкодування/компенсацію судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, в якій представник позивача просив стягнути на користь ОСОБА_1 з АТ «Укрзалізниця» понесені витрати на правничу допомогу адвоката в зв`язку з розглядом справи № 757/35897/22-ц в розмірі 87286,20 грн.

Заяву мотивовано тим, що 19 лютого 2023 року ОСОБА_1 було укладено з адвокатом Старчею А.В. договір № 23/3 про надання правничої допомоги, п. 6.2 якого визначено, що гонорар складається з суми вартості допомоги, яка узгоджена сторонами та зазначена в додатку № 1 (прайс вартості правничої допомоги) та додатку № 2 (протокол погодження вартості правничої допомоги) цього договору. Сторони дійшли згоди, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар, визначений сторонами у додатку № 1 до цього договору, є розумним та враховано витрачений адвокатом час (п. 6.3 договору).

У відповідності до п. 6.7 договору факт наданих адвокатом послуг клієнту підтверджується актом виконаних робіт, підписаний сторонами. Підставою для сплати гонорару є акт виконаних робіт та рахунок-фактура.

Відповідно до додаткового договору № 1 від 10 червня 2025 року до договору № 23/3 від 19 лютого 2023 року про надання правничої допомоги, сторони дійшли згоди доповнити договір № 23/4 від 15 лютого 2023 року пунктом 6.2, яким передбачено, що за ведення (повний супровід) адвокатом справи № 757/35897/22-ц в суді першої інстанції у правовідносинах за позовом ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» сторони визначили розмір гонорару адвоката, та було враховано складність справи, кваліфікацію і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, та погоджено фіксований розмір гонорару, який є розумним та враховує витрачений адвокатом час, в тому числі в майбутньому, який становить 10 % від ціни позову на час розгляду справи, який становить 872876,20 грн. Ця частина гонорару сплачується клієнтом протягом 30 днів з моменту виконання рішення суду в справі № 757/35897/22-ц.

Факт надання адвокатом правничої допомоги підтверджується актом від 21 червня 2025 року № 23/3-1 про передачу-прийняття наданої правничої допомоги, з якого вбачається, що адвокатом було надано правничу допомогу клієнту в зв`язку з розглядом справи, та детальним описом робіт/наданої правничої допомоги, рахунком-фактурою від 21 червня 2025 року № 23/3-1.1.

До заяви додано копію акту № 23/3-1 про передачу-прийняття наданої правничої допомоги від 21 червня 2025 року, в якому міститься детальний опис робіт/наданої правничої допомоги у справі № 757/35897/22-ц: усна консультація та роз`яснення правових питань клієнту щодо спірних правовідносин, ознайомлення з матеріалами справи, опрацювання судової практики в подібних справах, формування та погодження з клієнтом правової позиції у справі, складання, формування та направлення суду та всім учасникам справи заяви від 23 березня 2023 року № 15/23 про збільшення розміру позовних вимог, складання, формування та направлення суду та всім учасникам справи відповіді на відзив від 26 березня 2023 року, складання, формування та направлення суду та всім учасникам справи заяви від 04 квітня 2023 року про зміну предмету позову; складання, формування та направлення суду пояснення від 23 квітня 2024 року, складання, формування та направлення суду пояснення від 27 вересня 2023 року; складання, формування та направлення суду та стороні клопотання від 27 вересня 2023 року про долучення доказів; складання, формування та направлення суду заперечення від 15 березня 2025 року проти клопотання про зупинення провадження в справі, складання, формування та направлення суду пояснення від 20 березня 2025 року; складання, формування та направлення суду додаткових пояснень від 10 червня 2025 року; представництво інтересів клієнта в Печерському районному суді м. Києва 05 червня 2023 року, 23 червня 2024 року, 24 липня 2024 року, 27 листопада 2024 року, 20 березня 2025 року, 18 червня 2025 року; вартість наданої правничої допомоги у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції становить 87286,20 грн.

Також до заяви надано копію додаткового договору № 1 до договору № 23/3 від 19 лютого 2023 року, згідно якого сторони дійшли згоди доповнити договір у розділі 6 пунктом 6.2.1, яким передбачено, що за ведення (повний супровід) адвокатом справи № 757/35897/22-ц в суді першої інстанції визначено розмір гонорару адвоката, та було враховано складність справи, кваліфікацію і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини та погоджено фіксований розмір гонорару, який є розумним та враховано витрачений адвокатом час, в тому числі в майбутньому, та який становить 10 % від ціни позову на час розгляду справи, що становить 87286,20 грн. Ця частина гонорару сплачується клієнтом протягом 30 днів з моменту виконання рішення суду у справі № 757/35897/22-ц.

Також до заяви додано копію прайсу вартості правничої (правової) допомоги, який є додатком № 1 до договору № 23/3 про надання правничої (правової) допомоги від 19 лютого 2023 року, згідно якого визначено погодинну вартість правничої (правової) допомоги по 1000 грн. за усну консультацію, підготовку та складання адвокатських запитів, підготовку та складання позовної заяви, відзиву, відповіді на відзив, заперечення, пояснення в суді першої інстанції, підготовку та складання заяв, клопотань в судових процесах. Також погоджено, що вартість ведення справи в суді першої інстанції за фіксованою вартістю правничої допомоги становить від 5000 грн. (а. с. 168).

Також до заяви надано копію рахунку-фактури від 21 червня 2025 року, виставленого адвокатом Старчим А.В. клієнту ОСОБА_1 за ведення (повний супровід) адвокатом справи в розмірі 87286,20 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктами 1, 4 частини 3 статті 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу, а також пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 3 статті 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Так, факт наявності двосторонньої домовленості позивача та адвоката не зумовлює безумовного виникнення у відповідача, який не є стороною договору про надання правової допомоги, обов`язку з відшкодування усіх фактично понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, так як на особу, що не є стороною правочину, суд вправі покласти лише ті судові витрати, які є обґрунтованими, неминучими, співмірними та розумними (розумно необхідними). Саме такі критерії щодо судових витрат застосовує у своїй практиці Європейський суд з прав людини (п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України; п. 80 Рішення у справі Двойних проти України; п. 88 Рішення Меріт проти України).

Враховуючи наведене, апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що між позивачем та адвокатом було погоджено фіксований розмір гонорару, під час якого було враховано складність справи, кваліфікацію і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта, який є розумним та враховано витрачений адвокатом час, в тому числі в майбутньому, який становить 10 % від ціни позов на час розгляду справи № 757/35897/22-ц, що становить 872876,20 грн., про що зазначено в додатковому договорі № 1 від 10 червня 2025 року, проте судом першої інстанції дані обставини були залишені поза увагою.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17, зазначено що «для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок іншої сторони має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір є розумний та виправданий, що передбачено у статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України", заява № 19336/04, п. 269).

Дослідивши надані стороною докази на підтвердження розміру понесених витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції встановив, що факт надання адвокатом правничої допомоги підтверджується актом від 21 червня 2025 року № 23/3-1 про передачу-прийняття наданої правничої (правової) допомоги з якого вбачається, що адвокатом було надано правничу (правову) допомогу клієнту у зв`язку з розглядом справи та наведено детальний опис робіт/наданої правничої допомоги.

Суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу, що акт №23/3-1 від 21 червня 2025 року про передачу-прийняття наданої правничої допомоги не узгоджується з п.п. 6.2.1 договору, у якому сторони погодили фіксований розмір гонорару, бо містить перелік робіт, виконаних адвокатом у справі № 757/35897/22-ц. Крім переліку робіт, виконаних адвокатом у даній справі, вищевказаний акт не містить вказівки на час, витрачений адвокатом, та не зазначена вартість кожної послуги, в зв`язку з чим судом першої інстанції констатовано незрозумілість та нелогічність висновку, зазначеного в кінці акту, про вартість наданої правничої допомоги у загальній сумі 87286,20 грн., яка взагалі визначена у відсотковому відношенні від ціни позову.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, не спростованого доводами апеляційної скарги, що обсяг наданих адвокатом послуг і виконаних робіт у даній справі, витрачений адвокатом час та вартість витрат позивача на правову допомогу не підтверджені належними та допустимими доказами, і враховуючи, що справа №757/35897/22-ц об`єктивно має невисокий рівень складності, а заявлений позивачем розмір витрат на правничу допомогу не відповідає критеріям, визначеним частиною 4 статті 137 ЦПК України, суд першої інстанції зменшив розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, до 10000 грн.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги щодо складності даної справи та відповідності розміру витрат на правничу допомогу 87286,20 грн. такій складності, враховуючи, що даний спір відноситься до категорії трудових спорів, і судова практика, в тому числі підтверджена правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду, по розгляду зокрема справ за позовами працівників АТ «Укрзалізниця» щодо оскарження наказів про призупинення трудового договору та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, є усталеною.

При цьому апеляційний суд враховує, що в даній справі відсутня велика кількість сторін, а беруть участь лише позивач та відповідач, тобто кількість сторін є мінімальною.

Також апеляційний суд враховує, що тривалість розгляду справи дійсно є одним з показників складності, на які звертає увагу в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , проте у справі, що переглядається, тривалість розгляду обумовлена не кількістю фактично проведених судових засідань і складністю справи, а відкладеннями судового засідання, в результаті справу розглянуто по суті в одному судовому засіданні, що додатково свідчить про її незначну складність.

Кількість аркушів справи, на яких викладено процесуальні документи, наявні в матеріалах справи, про що зазначала позивач у апеляційній скарзі, не визначає сама по собі ступінь складності справи, а крім того, не є значною.

Апеляційний суд також звертає увагу на необґрунтованість визначення розміру витрат на правничу допомогу в процентному відношенні від ціни позову, а саме 10 %, що становить 87286,20 грн., враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 після квітня 2023 року не збільшувалися і остаточною ціною позову слід вважати 313 148,36 грн.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про неповне дослідження судом доказів та порушення норм процесуального права при ухваленні додаткового рішення не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідають обставинам справи, ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не можуть бути скасовані з підстав, викладених в апеляційних скаргах.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду апеляційні скарги залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, апеляційним судом не здійснюється перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані представником Старчею Андрієм Васильовичем , залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 18 червня 2025 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 11 грудня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.