Справа № 490/3644/25
н/п 2/490/2796/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за позовною заявою Виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ПГУ 13-Г", Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,

ВСТАНОВИВ:

12.05.2025 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява Виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ПГУ 13-Г", Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

В обґрунтування вимог в позові зазначено, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована, не службова, знаходиться у комунальній власності Миколаївської міської територіальної громади, відповідачі хоча і зареєстровані у вказаній квартирі, але в ній не проживають.

З урахуванням положень статтей 71, 72 Житлового кодексу України позивач просить суд визнати відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.05.2025 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

12.05.2025 року матеріали справи передано на розгляд судді.

Ухвалою судді Центрального районного суду міста Миколаєва Саламатіна О.В. від 13.05.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали та приначено проведення підготовчого засідання.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 10.06.2025 року було витребувано у Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, як органу опіки і піклування письмовий висновок щодо розв`язання спору, а саме, щодо визнання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , також вказаною ухвалою було закрито підготовче провадження у справі за позовом Виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє законний представник - мати ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ПГУ 13-Г", Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судове засідання відповідачі не з`явилися про наявність поважних причин, які перешкоджають явці в судове засідання суду не повідомили, відзив на позов на надали.

В судовому засіданні представниця позивача позов підтримала, просила задовольнити та визнати відповідачів такими що втратили право користування спірною квартирою.

Суд, заслухавши пояснення представниці позивача, свідків, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається з Рішення Миколаївської міської ради від 24.02.2000 року №17/8 "Проприйняття до комунальної власності територіальноїгромади м. Миколаєва об`єктів права державної власності", Акту прийому-передачі від 16.05.2001 року, Розпорядження Управління майном комунальної власності Миколаївської міської ради №132-Р від 31.07.2001року, квартира АДРЕСА_1 знаходиться у комунальній власності Миколаївської міської територіальної громади.

Як вбачається з листа КП ММБТІ від 03.03.2025 року за №12220/40.01/25-2, відповідно до паперових носіїв інвентаризаційної справи станом на 28.12.2012 року, право власності на квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_1 , не зареєстроване.

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна номер інформаційної довідки: 420769582 від 02.04.2025 року, відсутні відомості про права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження за адресою: АДРЕСА_4 .

Як вбачається з поквартирної картки та з витягу з територіальної громади міста Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні від 12.05.2025 року №9.19-, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 з 12.08.2005 року, ОСОБА_3 з 06.04.2012 року та ОСОБА_1 з 01.06.2001 року.

Як вбачається з рахунку-повідомлення за лютий 2025 року за адресою АДРЕСА_4 , ЄОЗ:100292122 , існує заборгованість за постачання теплової енергії - ПТЕ на суму 30606,15 грн, існує заборгованість за абонентське обслуговування зПТЕ на суму 1465,52 грн, існує заборгованість за житлову послугу на суму 10981,60 грн, існує заборгованість за водопостачання та водовідведення на суму 2593,82 грн.

З Акту про не проживання від 31.03.2025 року, який підписаний ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 на даний час та на протязі останніх 7 років ніхто не проживає. ОСОБА_1 , 1983 р.н., її дочка ОСОБА_3 , 2011 р.н. та син ОСОБА_2 , 2005 р.н., зареєстровані але не проживають тривалий час, близько семи років. Однокімнатна квартира в захаращеному стані (речі та сміття від попередніх мешканців) потребує електроенергії, проведення ремонту, заміни замків вхідних дверей, вікон, сантехніки, приведення у відповідність до санітарно-технічних норм.

З Акту про не проживання від 13.11.2025 року, який підписаний ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 на даний час та на протязі останніх років ніхто не проживає. ОСОБА_1 , 1993 р.н., її дочка ОСОБА_3 , 2011 р.н. та син ОСОБА_2 , 2005 р.н., зареєстровані але не проживають тривалий час, близько восьми років. Однокімнатна квартира в захаращеному стані речі та сміття, електроенергія відсутня, потребує заміни сантехнічної системи, опалення, водопроводу, заміни замків вхідних дверей, вікон, приведення у відповідність до санітарно-технічних норм.

Як вбачається з фототаблиці від 11.11.2025 року квартира АДРЕСА_1 знаходиться в третьому під`їзді будинку, двері в квартиру не замкнені та в квартиру є вільний доступ сторонніх осіб, а квартира перебуває захаращеному стані.

Судом досліджено Висновок про недоцільність визнання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою що втратила право користування житловим приміщенням. Так у вказаному висновку зазначено, що спеціалістами служби у справах дітей адміністрації Центрального району було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_4 , однак поспілкуватися з матір`ю та її дітьми не вдалося через їх відсутність за місцем проживання. За інформацією сусідів вдалося з`ясувати, що ОСОБА_1 разом з сином та малолітньою донькою тривалий час не проживають за вищевказаною адресою, що підтверджено актом відвідування сім`ї, складеним спеціалвістами служби та актом про непроживання, складеним головою правління ОСББ "ПГУ 13-Г". За наявною інформацією іншого жила дитина та її мати немає. У зв`язку із зазначеним, враховуючи найкращі інтереси дитини, орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважає недоцільним визнання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 .

Як пояснила допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 , вона з 1993 року проживає в квартирі АДРЕСА_5 ,яка знаходиться в тому ж під`їзді що і квартира АДРЕСА_6 , але на поверх нижче. В квартирі АДРЕСА_6 після смерті свого чоловіка проживала ОСОБА_8 , яка зловживала алкогольними напоями та померла в 2019 році. Інші особи, в тому числі і відповідачі, в цій квартирі ніколи не проживали та не проживають.

Як пояснила допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 , вона є головою ОСББ "ПГУ 13-Г", в квартирі АДРЕСА_6 проживала лише ОСОБА_8 , яка зловживала алкогольними напоями, не сплачувала за надані комунальні послуги і взагалі вела аморальний спосіб життя. Ніхто з родичів чи інших осіб в квартирі разом з ОСОБА_8 не проживав. Близько восьми років назад ОСОБА_8 захворіла та вона - ОСОБА_7 сама викликала лікарів та супроводжувала її в лікарню, в подальшому після смерті ОСОБА_8 збирала кошти на її поховання. Ніхто з родичів на поховання не з`явилися. Квартира близько восьми років стоїть пуста та захаращена.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. ст. 13, 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999).

При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснив судам, що у справах цієї категорії необхідно зясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

Відповідно до статті 107 ЖК України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття необхідно брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, виїзд в інший населений пункт і постійна там прописка), на що вказує п.11 постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року №2.

Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК України).

При цьому, початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц, провадження №61-37646св18, від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14-ц, провадження №61-30912св18, від 26 лютого 2020 року у справі №333/6160/17, провадження №61-7317св19, від 18 березня 2020 року у справі №182/6536/13-ц, провадження №61-23089св19, від 02 грудня 2020 року у справі №754/11532/19, провадження №61-10959св20.

Так поняття "житло" не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі "Савіни проти України", заява № 39948/06, пункт 47).

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року в справі "Кривіцька та Кривіцький проти України", заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її позбавлення права на житло було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Так, дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджується факт непроживання (відсутності) відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 понад шість місяців в житловому приміщенні - квартирі АДРЕСА_1 .

При цьому, під час розгляду справи судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відсутність (непроживання) відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 понад шість місяців в житловому приміщенні - квартирі АДРЕСА_1 має місце у зв`язку з наявністю для цього поважних причин.

Таким чином, позов в частині вимог до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є обгрунтованим, доведеним та таким, що підлягає задоволенню.

Натомість, судом встановлено недоведеність позивачем вимог до відповідачки ОСОБА_3 .

Так, згідно з частинами першою та другою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

При цьому, абзацом другий частини другої статті 13 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку.

Суд зазначає, що стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Підстава, на якій місце проживання відповідачки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вона за фактом народження набула права користування цим житлом на законних підставах.

Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з батьками (кимось з батьків), оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.

Таким чином, станом на дату ухвалення рішення судом, позивачем хоча і доведено непроживання ОСОБА_3 в квартирі АДРЕСА_1 більше шести місяців, натомість судом встановлено, що таке непроживання має місце з поважної причини.

Зазначене вище свідчить про недоведеність позивачем позовних вимог в цій частині, а отже і про безпідставність позову в частині вимог до відповідачки ОСОБА_3 , що має наслідком відмову в позові в частині вимог про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на часткове задоволення позову, на користь позивача підлягає стягненю з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1009,33 грн судового збору сплаченого позивачем згідно платіжної інструкції №512 від 29.04.2025 року.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 79, 81, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов Виконавчого комітету Миколаївської міської ради (54001, м. Миколаїв, вул. Адміральська, 20, ) до ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в інтересах якої діє законний представник - ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "ПГУ 13-Г" (54028, м. Миколаїв, проспект Героїв України, 13, ), Служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради (54001, м. Миколаїв, вул. Інженерна, 1, ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради судовий збір в розмірі 1009 (одна тисяча дев`ять) гривень 33 копійки.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Виконавчого комітету Миколаївської міської ради судовий збір в розмірі 1009 (одна тисяча дев`ять) гривень 33 копійки.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Саламатін О.В.