ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/600/25 Справа № 235/4457/24 Суддя у 1-й інстанції - Назаренко Г. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське»

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смаль Олег Павлович, на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2024 року, ухвалене суддею Назаренко Г.В. в місті Покровську Донецької області, відомості про дату складення повного судового рішення відсутні,

ВСТАНОВИВ

У червні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смаль О.П., звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» (далі ТОВ «Краснолиманське») про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем з 22.07.2019 року по 15.02.2023 року, звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України.

При звільненні та до теперішнього часу відповідач не провів з ним остаточний розрахунок з виплати заробітної плати, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача заборгованість з заробітної плати в сумі 23 794,83 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 341 732,16 грн.

Крім того, зазначив, що невиплатою заробітної плати йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях і необхідності додавання додаткових зусиль для організації свого життя у зв`язку з неотриманням заробітної плати за період 2020 та 2021 років, необхідністю звернення до адвоката за правничою допомогою. Так, через хронічні професійні захворювання він позбавлений в подальшому працювати за професією для нормального забезпечення сім`ї, вимушений покладатися на інших членів сім`ї та родичів. На його утриманні знаходиться дружина ОСОБА_2 , яка працює у лікарні медичною сестрою, і отримує 10 000 грн на місяць, неповнолітній син ОСОБА_3 , 2007р.н., непрацездатна матір ОСОБА_4 , 1949р.н.

Розмір моральної шкоди, яку позивач просить відшкодувати йому, оцінює у 23 610 грн за перенесені страждання від незаконної бездіяльності відповідача.

Також просить стягнути з відповідача на свою користь судові витрати,розмір яких на час подання позову складає 10 000 грн.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2024 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 16 жовтня 2025 року (а.с. 136), позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково.

Стягнуто з ТОВ «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 :

- заборгованість по заробітній платі за період: лютий грудень 2020 року в сумі 23 736,83 грн без утримання податків та інших обов`язкових платежів,

- середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06 червня 2024 року по 25 липня 2024 року в сумі 86 380,92 грн з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів,

- моральну шкоду у розмірі 1 000 грн,

- на відшкодування сплаченого судового збору 65,59 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за лютий 2020 року в сумі 12 162,22 грн.

Стягнуто з ТОВ «Краснолиманське» в дохід держави судовий збір в розмірі 966,63 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смаль О.П.,посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить змінити рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2024 року в частині стягнення середнього заробітку, моральної шкоди і судових витрат. В решті рішення суду залишити без змін. Стягнути з ТОВ «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 341 732,16 грн, на відшкодування моральної шкоди спричиненої незаконною бездіяльністю щодо виплати заборгованості по заробітній платі 23 610 грн та судові витрати, розмір яких на час подання апеляційної скарги складає 22 131,76 грн.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом під час ухвалення рішення порушені норми процесуального права, а саме вимоги ч. 1 ст. 82 ЦПК України, яка передбачає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. У відзиві відповідачем визнано, що зарплата, виплачена позивачу після звільнення у березні 2023 року, що впливає на встановлення строку виникнення спору щодо стягнення суми боргу (яка не оспорюється сторонами). Суд визначає початок строку для звернення до суду 05.06.2024 року, що впливає на розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, який передбачений ст. 117 КЗпП України. В порушення абз. 2 ст. 116 КЗпП України відповідач письмово не повідомив ОСОБА_1 в день проведення виплат у березні 2023 року про суми нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати. При цьому, відповідач ігнорує звернення самого позивача через свого представника з відповідною вимогою до нього у березні 2023 року, але документального підтвердження такого звернення не має. Суд не надав цьому оцінку. До сьогоднішнього дня позивач відповідь на адвокатський запит не отримав, суму боргу ОСОБА_1 не нарахували і не виплатили всупереч вимогам кодексу законів про працю, які зобов`язують роботодавця не пізніше наступного дня провести повний розрахунок з робітником щодо сум, які визнаються. Посилається, що суд безпідставно не визнає це законною вимогою і не приймає її до уваги під час визначення часу виникнення спору.

Також, позивач не погоджується з наданим відповідачем розрахунком середнього заробітку, який надано відповідачем, і який проведено з порушенням вимог Постанови КМУ № 100, але судом вказаний розрахунок прийнято як законний і належний, без приведення обґрунтування, чому розрахунок, наданий позивачем, було відхилено. Тому заявнику не зрозуміло, чому суми, які враховувались судом під час розрахунку були настільки зменшені, що вплинуло на незаконно зменшений розрахунок.

Також посилається, що не погоджується з розміром моральної шкоди, видначеної судом. Розмір моральної шкоди, заявленої позивачем було приведено до розміру основного боргу. Відповідачем у відзиві на позовну заяву заперечень щодо розрахунку моральної шкоди не наводиться. Визначаючи моральну шкоду у розмірі 1 000 гривень, суд свого розрахунку не навів. Тому, з урахуванням наявності провини відповідача у вчиненні моральної шкоди сума, заявлена позивачем, має бути задоволена в повному обсязі відповідно заявлених позовних вимог.

Зазначає, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у стягненні витрат на правову допомогу у розмірі 10 000 гривень та зменшив витрати по сплаті судового збору.

Відзив на апеляційну скаргу не наданий.

Заслухавши суддю доповідача, вислухавши думку адвоката Смаль О.П., який діяв в інтересах позивача ОСОБА_1 , і який наполягав на задоволенні апеляційної скарги з викладених у ній підстав, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог за наявними у справі матеріалами, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст.76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах з ТОВ «Краснолиманське» з 22 липня 2019 року по 15 лютого 2023 року. Був звільнений за власним бажанням на підставі частини 1 ст.38 КЗпП України у зв`язку з виходом на пенсію.

Згідно з довідкою ТОВ «Краснолиманське» № 470 від 10 липня 2024 року встановлена заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з лютого 2020 року по грудень 2020 року в сумі 23 736,83 грн. Сума заборгованості зазначена після утримань всіх обов`язкових податків та зборів (а.с. 51).

Відповідно до вказаної довідки заборгованість після утримання податків і зборів по місяцям становить: за лютий 2020 року 12 162,22 грн, березень 2020 року - 89,34 грн, квітень 2020 року -7,87 грн, травень 2020 року - 88,77 грн, червень 2020 року - 96,76 грн, липень 2020 року - 2,88 грн, за серпень 2020 року - 1639,94 грн, вересень 2020 року 3122,77 грн, жовтень 2020 року - 2813,67 грн, листопад 2020 року 836,28 грн, грудень 2020 року 2 876,33 грн.

Згідно довідки ТОВ «Краснолиманське» №471 від 10 липня 2024 року за два останні повні місяці роботи, що передували звільненню, позивач відпрацював 40 робочих днів, нарахована заробітна плата 95 978,88 грн, середньоденна заробітна плата становить 2 399,47 грн.

Задовольняючи частково вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції встановив, що право позивача на отримання заробітної плати було порушено відповідачем і підлягає захисту судом шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі за період лютий-грудень 2020 року в сумі 23 736,83 грн без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Встановивши, що у день звільнення позивач не працював, знаходився на лікарняному в період з 01.02.2023 року по 15.02.2023 року, вимоги про розрахунок пред`явлені представником позивача 05 червня 2024 року шляхом направлення копії позовної заяви з додатками відповідачу через підсистему «Електронний суд», прийнявши розмір середньоденного заробітку позивача 2 399,47 грн, який обрахований відовідачем, дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування йому середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 06 червня 2024 року по 25 липня 2024 року включно в сумі 86 380,92 грн.

Також судом встановлено, що внаслідок порушення гарантованого законом права на оплату праці, позивачу було завдано моральну шкоду, яка виразилася в душевних стражданнях та переживаннях, пов`язаних з неможливістю в повній мірі матеріально забезпечувати себе та свою сім`ю. При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд виходив з принципів розумності та справедливості, врахував фактичні обставини справи, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках та визначив розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду в сумі 1 000 гривень.

Відмовляючи позивачу у стягненні витрат на правову допомогу, суд першої інстанції послався на те, що позивачем не надано доказів понесених витрат на надання йому професійної правничої допомоги адвокатом Смалем О.П. за договором про надання правової допомоги б/н від 15 березня 2024 року, який зазначений у наданому адвокатом Ордері на надання правової (правничої) допомоги ОСОБА_1 від 28.03.2024 року.

Оскільки рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26.07.2024 року оскаржується позивачем в частині визначення розміру середнього заробітку, моральної шкоди та судових витрат, відповідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України в іншій частині рішення суду першої інстанції апеляційним судом не перевіряється.

Колегія суддів погоджується із встановленим судом першої інстанції предметом спору та нормами матеріального права, якими ці правовідносини регулюються.

Конституцією України гарантується право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Згідно ст. 94 КЗпП України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Частина 1 ст. 47 КЗпП України зобов`язує роботодавця у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом першої інстанції встановлено, що не заперечувалось відповідачем, що позивач на день звільнення не працював, а заборгованість по заробітній платі за період його роботи з лютого 2020 року по грудень 2020 року становить 23 736,83 грн., які і стягнуто судом першої інстанції з відповідача на користь позивача.

Таким чином, судом першої інстанції встановлено порушення з боку відповідача трудових прав ОСОБА_1 на своєчасне отримання заробітної плати за фактично відпрацьовані дні, що сторонами справи не оскаржується.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з періодом, за який належить стягувати середній заробіток, враховуючи, що суд першої інстанції навів зміни у ст. 117, 233 КЗпП України та вірно застосував положення зазначених норм та період нарахування середнього заробітку у відповідності до ст. 117 КЗпП України з урахуванням набрання чинності 19 липня 2022 року Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».

Так, колегія суддів зауважує, що норми статті 117 КЗпП про відповідальність за затримку розрахунку при звільненні неодноразово ставали предметом розгляду Об`єднаної Палати Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно п. 20 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У п. п. 6 п. 2.2 рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2020 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2018 року у справі № 61-590св17 висловив позицію, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Такий же висновок викладено у п. п. 39, 40 постанови Касаційного цивільного суду Верховного Суду, від 24 квітня 2019 року у справі № 607/14495/16-ц, а саме, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233КЗпП України викладено в такій редакції:

Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Колегія суддів наголошує, що за ст. 233 КЗпП України відправною точкою для звернення до суду є день одержання працівником письмового повідомлення про суми, тобто, в таких судових справах належить доводити коли саме працівник отримав таке повідомлення.

В даній справі правовідносини між позивачем та відповідачем виникли з дня його звільнення, тобто, 15 лютого 2023 року.

Оскільки позивач був звільнений 15 лютого 2023 року, період стягнення середнього заробітку до дня фактичного розрахунку при звільненні регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.

Отож, спірний період у даній справі щодо стягнення середнього заробітку охоплюється періодом з 15 лютого 2023 року до 25 липня 2024 року.

Окільки у день звільнення позивач не працював, вимоги про розрахунок пред`явлені представником позивача 05 червня 2024 року, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивач має право на відшкодування йому середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 06 червня 2024 року по 25 липня 2024 року включно.

При цьому, колегія суддів не приймає доводи представника позивача щодо пред`явлення вимоги до відповідача про проведення повного розрахунку шляхом направлення адвокатського запиту 23.05.2024 року, оскільки матеріали справи не містять і на розгляд суду не надані відповідні підтвердження про отримання відповідачем вказаного адвокатського запиту.

Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету МіністрівУкраїни від 08.02.95 року № 100.

У відповідності до наданої відповідачем в матеріалах справи довідки №471 від 10.07.2024 року від 10.07.2024 року (а.с. 52) щодо заробітної плати позивача ОСОБА_1 за грудень 2022 року, січень 2023 року, середньоденна заробітна плата позивача становить 2 399,47 грн.

У справі, що переглядається встановлено як судом першої інстанції, так і колегією суддів апеляційного суду, що позивач пред`явив вимогу до відповідача про стягнення всіх належних йому сум при звільненні, звернувшись до відповідача 05 червня 2024 року шляхом направлення копії позовної заяви з додатками через підсистему «Електронни суд» (а.с. 29).

При цьому, судом першої інстанції обгрунтовано зазначено, що позивач має право на відшкодування йому середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 06 червня 2024 року по 25 липня 2024 року включно в сумі 86 380,92 гривень (2399,47 грн х 36 днів), де 2 399,47 грн середньоденний заробіток позивача, 36 кількість робоочих днів затримки розрахунку.

З огляду на вищенаведене, доводи апеляційної скарги позивача в цій частині колегією суддів не приймаються.

Щодо незгоди позивача з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди, колегія суддів апеляційного суду зауважує, що відповідно ч.1-3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною 1 ст.237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пунктах 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Тож, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що внаслідок порушення гарантованого законом права на оплату праці позивачу було завдано моральну шкоду, яка виразилася в душевних стражданнях та переживаннях, пов`язаних з неможливістю у повній мірі матеріально забезпечувати себе та свою сім`ю.

При встановленні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, суд першої інстанції, виходячи з принципів розумності та справедливості, врахувавши обставини справи, глибину, характер і тривалість страждань, наявність вимушених змін у його життєвих стосунках, дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 1 000 гривень, що буде помірним та справедливим у його ситуації.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

В позовній заяві ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смаль О.П., просив стягнути з ТОВ «Краснолиманське» судові витрати в розмірі 10 000 гривень.

Об`єм послуг з правничої допомоги підтверджується Договором дорученням про надання правової (правничої) допомоги від 05 квітня 2024 року (а.с. 25 зворот 26), Кошторисом від 05.04.2024 року на виконання послуг за договором про надання правничої допомоги адвоката (а.с. 25), прибутковим касовим ордером № 12 від 05.04.2024 року (а.с. 26). Відповідно п. 2 Договору адвокат Смаль О.П. надає ОСОБА_1 правничу допомогу у справі щодо стягнення боргу по заробітній платі, яка виникла під час роботи в ТОВ «Краснолиманське» і середнього заробітку за час затримки роозрахунку при звільненні.

Згідно кошторису від 05.04.2024 року на виконання послуг за договором про надання правничої допомоги адвоката вартість наданих послуг становить: консультації по договору 1 година -1000грн; витребування підбір, аналіз доказів і законодавства 2 години 2000 грн; складання позову і інших процесуальних документів і подання документів 2 години 5 000 грн; гонорар за представництво в суді 1 година 2 000 грн., всього 10 000 грн.

Відповідно прибуткового касового ордеру №12 від 05.04.2024 року адвокатом Смаль О.П. прийнято від ОСОБА_5 10 000 грн, підстава Договір від 05.04.2024 року (а.с. 26 зворот).

З ордеру про надання правничої допомоги серії АН №1385725 від 28 березня 2024 року, вбачається, що ОСОБА_1 на підставі Договору про надання правничої допомоги №б/н від 15 березня 2024 року уповноважує адвоката Смаль О.П. в ГУ ПФУ, ТОВ «Краснолиманське», Красноармійський міськрайонний суд, Донецький окружний адміністративний суд (а.с. 28).

У відзиві на позовну заяву відповідач ТОВ «Краснолиманське» посилаючись на не підтвердження факту надання позивачу правової допомоги, зазначало, що заявлені вимоги про стягнення витрат на парвову допомогу не підлягають задоволенню.

Залишаючи без задоволення вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 гривень, суд першої інстанції послався на те, що позивачем не надано доказів понесених витрат на надання йому професійної правничої допомоги адвокатом Смалем О.П. за договорм про надання правової допомоги б/н від 15 березня 2024 року.

Колегія суддів не може погодитится з таким висновком суду першої інстанції.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000 та від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009.

Компенсація витрат на правову допомогу у цивільних справах здійснюється виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами із наданням.

Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Відповідно ч. 1, п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

За частин 1-4 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч.8 ст. 141 ЦПК України).

Подібні висновки викладені Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18.

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи.

Крім того, у постанові від 20 січня 2025 року у справі № 761/5870/24 Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду, забезпечуючи єдність судової практики, виклав висновки, відповідно яких адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги. У цивільному судочинстві повноваження адвоката як представника можуть підтверджуватися довіреністю або ордером, які видаються на підставі договору відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Ордер видається адвокатом (адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням) у письмовій (електронній) формі та повинен містити підпис адвоката (електронний підпис). Тобто ордер по суті є підтвердженням наявності в адвоката повноважень на представництво інтересів іншої особи на підставі укладеного з нею договору про надання правничої допомоги.

Відсутність у ч. 4 ст. 62 ЦПК України вказівки на договір про надання правничої допомоги зовсім не виключає права адвоката підтвердити такі повноваження безпосередньо договором про надання правничої допомоги, який згідно із частинами 1, 3 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» у системному зв`язку одночасно і є тим документом, що посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги.

За відсутності відомостей, що свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю визнане в передбаченому законом порядку недійсним або є скасованим, припинення (зупинення) права на заняття адвокатською діяльністю у суду немає підстав ставити під сумнів статус представника учасника справи як адвоката.

Проаналізувавши подані позивачем докази, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 , в інтеерсах якого діє адвокат Смаль О.П., доведено обсяг наданих та виконаних послуг на правову (правничу) допомогу та їх вартість у вказаному ним розмірі.

При цьому апелційний суд зауважує, що зазначена помилково в Ордері на надання правничої (правової) допомоги дата договору про надання правової допомоги, в сукупності з іншими наданими позивачем доказами не може бути підставою для залишення без задоволення його вимог про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами 1, 2, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову-на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оте, з урахуванням часткового задоволення позову ОСОБА_1 , судові витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача ТОВ «Краснолиманське» на користь позивача у розмірі 2 961 грн пропорційно задоволених позовних вимог позивача.

Відповідно ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2024 року в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомгу в сумі 10 000 гривень ухвалено з порушенням норм як матеріального, так і процесуального права, тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог ОСОБА_1 в цій частині та стягнення з ТОВ «Краснолиманське» на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 2 961,00 грн пропорційно задоволених позовних вимог.

Оскільки в частині стягнення з відповідача на користь позивача розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди рішення суду залишається без змін, підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Смаль Олег Павлович, задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2024 року в частині відмови у стягненні з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2 961,00 гривень.

В іншій частині рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 26 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 02 грудня 2025 року.

Головуючий:

Судді: