КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

Іменем України

08 грудня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Корнієнком Вадимом Івановичем , на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Хромової О.О в м. Київ 18 вересня 2025 року про повернення заяви у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В серпні 2025 року ОСОБА_1 в особі представника Корнієнка В.І. звернулася до суду із даним позовом, просила визнати шлюб, укладений 05 серпня 2022 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований на підставі свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 09 серпня 2022 року Центрально-міським відділом державної реєстрації у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України, актовий запис № 921, недійсним через його фіктивність з моменту укладення, а саме з 05 серпня 2022 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року позовну заяву визнано такою, що не подана, та повернута суб`єкту звернення, роз`яснено позивачу, що повернення позову не перешкоджає повторному зверненню до суду з урахуванням викладеного в даній ухвалі.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника Корнієнка В.І. , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року та зобов`язати суд першої інстанції прийняти позов до розгляду і відкрити за ним провадження, покласти на відповідача судові витрати.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводила зміст ч. 1 ст. 58, ст. 2 ЦПК України, зазначала, що самим судом вказані вимоги для оформлення ордеру із посиланням на Положення про ордер на надання правової допомоги, затверджене Радою адвокатів України рішенням від 12 квітня 2019 року № 41, у п. 12.4 якого зазначено, що ордер має містити назву органу, у якому надається правнича допомога адвокатом із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Під назвою органу розуміється як безпосередньо назва конкретного органу, так і назва групи органів, визначених пунктом 2 частини 1 статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (наприклад, судові органи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, органи досудового слідства, правоохоронні органи тощо).

Вказувала, що саме відповідно до вказаних приписів в ордері адвоката Корнієнка В.І. та в договорі про надання правової допомоги ОСОБА_1 було зазначено, що адвокат Корнієнко В.І. надає правову (правничу) допомогу та здійснює представництво інтересів ОСОБА_1 згідно ордеру від 24 жовтня 2023 року серії АА № 1368274 про надання правничої допомоги ОСОБА_1 у судових, правоохоронних, державних органах всіх юрисдикцій, інстанцій, рівнів, територіальності та підсудності/підслідності, перед юридичними, фізичними особами.

Саме це також було зазначено і відповідно до договору від 24 жовтня 2023 року № 24/10/23, згідно якого адвокат Корнієнко В.І. представляє інтереси ОСОБА_1 у правоохоронних органах, органах державної виконавчої служби, а також вести від імені клієнта справи у всіх судових органах та установах України будь-якої юрисдикції та інстанції з усіма правами, наданими законом позивачу, скаржнику, відповідачу, третій та зацікавленій особі, свідку, підозрюваному, обвинуваченому, засудженому, стягувачу або боржнику, свідку, захищати інтереси клієнта у цивільних, господарських, адміністративних та кримінальних справах.

Вказувала, що всупереч вищевказаному та у порушення вимог і положень норм матеріального і процесуального права, як підстави для відмови у прийнятті позову в оскаржуваній ухвалі суд послався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03 червня 2019 року у справі № 9901/847/18 та дійшов хибного висновку, що в ордері на надання правової допомоги має бути зазначена назва суду, що не відповідає дійсності, виходячи з правових підстав, належних і допустимих доказів та дійсних обставин справи і самого змісту цієї постанови Великої Палати Верховного Суду, оскільки під назвою органу, в якому надається правова допомога, розуміється як безпосередньо назва конкретного органу, так і назва групи органів, наприклад, судові органи тощо. Саме на це і звернув увагу Верховний Суд, скасовуючи ухвалу апеляційного суду постановою від 18 травня 2023 року в справі № 754/12387/21 та вказавши, що зазначення у графі «Назва органу, в якому надається правова допомога», що правова допомога надається в судових органах України, незалежно від спеціалізації, є достатнім і необхідним підтвердженням того, що адвокат уповноважений надавати правову допомогу клієнтам та представляти їх інтереси в будь-яких судах України, а тому не вимагає уточнення/зазначення територіальної, інстанційної, предметом та суб`єктної юрисдикції судів. Також Верховний Суд підкреслив, що надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права та доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Наводила зміст ч. 1 ст. 5, ст. 43, 48, 49, ч. 1 ст. 58, ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, ст. 15, 16 ЦК України, зазначала, що таким чином, зазначені вище обставини не відповідають дійсності та суперечать наявним у справі доказам, не містять посилань на конкретні норми права, обставини і підстави для відмови у прийнятті позову були відсутні.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові) віднесена до п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що в серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, просила визнати шлюб, укладений 05 серпня 2022 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований на підставі свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 09 серпня 2022 року Центрально-міським відділом державної реєстрації у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції Міністерства юстиції України, актовий запис № 921, недійсним через його фіктивність з моменту укладення, а саме з 05 серпня 2022 року.

Позовну заяву від імені ОСОБА_1 подано та підписано через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» представником - адвокатом Корнієнком В.І.

На підтвердження повноважень адвоката надано копію ордера від 24 жовтня 2023 року серії АА № 1368274 про надання правничої допомоги ОСОБА_1, виданого адвокатом, що здійснює адвокатську діяльність індивідуально, на підставі договору від 23 жовтня 2023 року № 24/10/23, та копію договору від 24 жовтня 2023 року № 24/10/23 про надання правової допомоги, укладеного між адвокатом Корнієнком В.І. та ОСОБА_1 (а. с. 54 - 56).

У графі ордера від 24 жовтня 2023 року серії АА № 1368274 «Назва органу, у якому надається правова допомога» зазначено про надання правничої допомоги ОСОБА_1 у «у судових, правоохоронних, державних органах (всіх юрисдикцій, інстанцій, рівнів, територіальності та підсудності/підслідності), перед юридичними, фізичними особами».

Наведене підтверджується матеріалами справи.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження судового рішення, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд, до якого також належить і право на апеляційне оскарження.

Форма і зміст позовної заяви має відповідати вимогам статті 175 - 177 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 175, ч. 7 ст. 177 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи. До позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Заява повертається у випадках, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано (пункт 1 частини четвертої статті 185 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено, що до позовної заяви не додано документів, які б підтверджували волевиявлення позивача на надання повноважень адвокату Корнієнку В.І. щодо представництва товариства та права підпису процесуальних документів, які подаються саме до Деснянського районного суду міста Києва чи до Дніпровського районного суду міста Києва.

Визнаючи такою, що не подана, та повертаючи суб`єкту звернення позовну заяву відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 185 ЦПК України, суд першої інстанції та виходив із того, що позов підписано особою, право якої на вчинення таких дій від імені ОСОБА_1 не підтверджено у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд не може погодитися з даними висновками, виходячи із наступного.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно із частиною четвертою статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджується довіреністю або ордером, виданими відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI).

Отже, ордер, який видано відповідно до ст. 26 Закону № 5076-VI, є самостійним документом, що підтверджує повноваження адвоката. Надання договору про правничу допомогу, його копії або витягу разом із ордером чинна редакція ЦПК України не передбачає.

Аналогічні правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 26 квітня 2021 року в справі № 766/17492/16-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 182/9172/18.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 20 Закону № 5076-VI під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами.

Згідно з частинами першою - третьою статті 26 Закону № 5076-VI адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Ордером є письмовий документ, що у випадках, установлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням і повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера. Повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Відповідно до пунктів 5, 11, 12.4 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12 квітня 2019 року № 41 зі змінами та доповненнями (далі - Положення), ордер, встановленої форми, є обов`язковим для прийняття усіма органами, установами, організаціями на підтвердження правомочності адвоката на вчинення дій, передбачених статтею 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Ордер, встановленої цим Положенням форми, є належним та достатнім підтвердженням правомочності адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта. Ордер, зокрема, містить наступні реквізити: назву органу, у якому надається правова допомога адвокатом із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Під назвою органу розуміється як безпосередньо назва конкретного органу так і назва групи органів визначених пунктом 2 частини першої статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (наприклад, судові органи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, органи досудового слідства, правоохоронні органи тощо).

Апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про повернення позовної заяви, оскільки зазначення в ордері у графі: «Назва органу, в якому надається правова допомога», що правова допомога надається «у судових органах всіх юрисдикцій, інстанцій, рівнів, територіальності та підсудності/підслідності», незалежно від спеціалізації, є достатнім і необхідним підтвердженням того, що адвокат уповноважений надавати правову допомогу клієнтам та представляти їх інтереси в будь-яких судах України, а тому не вимагає уточнення/зазначення територіальної, інстанційної, предметної та суб`єктної юрисдикції судів.

Подібні правові висновки зазначені у постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 361/4347/17, від 03 серпня 2020 року у справі № 428/3851/19, від 29 листопада 2021 року у справі № 754/3233/20, від 18 травня 2023 року у справі № 754/12387/21, від 28 вересня 2023 року у справі № 686/31892/19, від 13 травня 2024 року у справі № 335/1660/23, від 15 травня 2024 року у справі № 454/4280/20, разом із тим, судом першої інстанції враховані належним чином не були.

Суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, врахував правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 9901/847/18, де зазначено, що в ордері на надання правової допомоги має бути зазначено не абстрактний орган державної влади, а конкретна назва такого органу, зокрема суду.

У справі № 9901/847/18 встановлено, що в ордері на надання правової допомоги у графі: «Назва органу, в якому надається правова допомога» були взагалі відсутні відомості про судові органи, тоді як у справі, яка переглядається, вказано про надання адвокатом правової допомоги «у судових органах України», що в цьому випадку є достатнім для висновку про наявність у адвоката Корнієнка В.І. права на підписання та подання апеляційної скарги від імені ОСОБА_1 .

На час подання позовної заяви чинним є Положення у новій редакції, згідно з яким під назвою органу, у якому надається правова допомога адвокатом, розуміється як безпосередньо назва конкретного органу, так і назва групи органів наприклад: судові органи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, органи досудового слідства, правоохоронні органи тощо.

Під час застосування процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом.

Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, суд першої інстанції застосував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які є нерелевантними у спірних правовідносинах, та дійшов помилкового висновку про те, що адвокат Корнієнко В.І. не надав доказів на підтвердження у нього права на підписання та подання позовної заяви, а тому аргументи апеляційної скарги про те, що оскаржувану ухвалу, яка перешкоджає подальшому розгляду, постановлено без додержання норм процесуального права, є обґрунтованими.

Апеляційний суд приймає доречні доводи апеляційної скарги, що самим судом першої інстанції вказані вимоги для оформлення ордеру із посиланням на Положення про ордер на надання правової допомоги, затверджене Радою адвокатів України рішенням від 12 квітня 2019 року № 41, у п. 12.4 якому зазначено, що ордер має містити назву органу, у якому надається правнича допомога адвокатом із зазначенням, у випадку необхідності, виду адвокатської діяльності відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Під назвою органу розуміється як безпосередньо назва конкретного органу так і назва групи органів визначених пунктом 2 частини 1 статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (наприклад, судові органи, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, органи досудового слідства, правоохоронні органи тощо).

Разом із тим, формально пославшись на наведені вимоги для оформлення ордеру, суд першої інстанції їх фактично не врахував та не застосував.

Ураховуючи викладене, судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі і відповідно до частини 1 статті 379 ЦПК України є підставою для скасування ухвали суду і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Разом із тим, вимоги скарги про зобов`язання суд першої інстанції прийняти позов до розгляду і відкрити за ним провадження не відносяться до повноважень суду апеляційної інстанції, передбачених ст. 374 ЦПК України, та відхиляються апеляційним судом.

Крім того, частиною тринадцятої статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Такий обов`язок у випадку направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції в зв`язку із скасуванням ухвали на апеляційний суд не покладено.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду заяви.

У постанові Верховного Суду від 26 листопада 2025 року у справі № 136/970/14-ц викладено правовий висновок, згідно якого тлумачення ч. 13 ст. 141 ЦПК України свідчить про те, що судовий збір за наведених умов стягується лише при ухваленні рішення по суті спору. В усіх інших випадках, зокрема, при вирішенні процесуального питання як у цій справі, судові витрати розподіляються за правилами статті 141 ЦПК України при вирішенні спору по суті.

З урахуванням вищевикладеного, питання про розподіл судових витрат апеляційним судом не вирішується.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Корнієнком Вадимом Івановичем , задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 вересня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.